Sharon Page, Pouta

série Vábení Krve - kniha 3.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Blood Deep

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Cover design © Jenna Skold

© 2023 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2009 Sharon Page

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-80-6

Print: ISBN 978-80-87720-81-3

SHARON PAGE

POUTA

BLOOD DEEP

Prolog

Magie

Londýn

duben 1807

Lord Sebastien de Wynter byl připoután k posteli, ruce a nohy měl široce roztažené. Jeho vztyčenou chloubu zakrývalo bílé prostěradlo. Čtyři tmavovlasé kurtizány ho dusily polibky. Jedna mu hladově tiskla rty na ústa, druhá kroužila jazykem kolem kořene mocné erekce, třetí se skláněla nad širokou hrudí a sála mu bradavky. Poslední jazykem kmitala kolem prstů Sebastienovy pravé nohy.

Zayan se pousmál nad dlouhými, divokými steny svého přítele. Sledoval, jak se Sebastien v provazech zmítá slastí. Dobře. Přesně tohle Zayan dnes večer potřebuje. Umožňuje mu to zapomenout…

„Pane?“ K Zayanovi dolehl tichý tázavý ženský hlas. Byla stejně jako Sebastien svázaná, ale ji lana držela u zdi. Ze svorek na bradavkách visela závaží z tepaného zlata. Na háčky, které jí provlékl piercingem ve stydkých pyscích, zavěsil kuličky z černého železa. Poslušně čekala, až ji přivede k dalšímu kroku.

„Chci se učit, můj pane. Chci být vycvičena, abych vám mohla sloužit.“

Měla jemný, nádherný hrdelní hlas, trochu to kazil pouze zřetelný venkovský přízvuk.

Očekávala, že ji zbičuje, ale to udělat nechtěl.

Na tuto noc čekal dva tisíce let.

Všechno ve velkém salonu nevěstince – každá bytost, živá i nemrtvá – pomalu začínalo rudě zářit. Červený stín se plížil kolem všech a dokonale obkresloval každý tvar, zatímco se oddávali hrátkám, svíjeli se, pohupovali a směřovali k extázi. Nikdo jiný ten mazlivý rudý závoj neviděl. On ano. Zářivě karmínový – měl neobyčejnou, živoucí barvu krve.

Začalo to slabě, jen jako lehký obrys. Záře opisovala plnou křivku obnažených ňader a široké boky kurtizány. Jasněji zaplála na hrotech bradavek, částečně skrytých kovovými svorkami. Mezi stehny, kde citlivé pysky dráždila drobná závaží, se živě rozhořela.

Zayan zaklonil hlavu a položil si ruce na stehna dlaněmi vzhůru. Ležel na hromadě hedvábných polštářů obklopen kurtizánami, které čekaly, až se jim bude věnovat.

Válečná kořist…

Takový byl kdysi jeho život, před dvěma tisíci lety, když byl ještě smrtelníkem. Vrátil se z bitvy a byl považován za boha. Hodoval na těch nejvybranějších lahůdkách – šťavnatých hroznech, lahodných fících, pečeném mase. A ty orgie. Ženy ho krmily šťavnatým jídlem, dolévaly mu víno a uspokojovaly ho jazyky i voňavými těly.

Zavřel oči.

Krev. V mysli na něj z bledých tváří zíraly nevidoucí oči. Obklopovala je aureola krve. Viděl tisíce prázdných očí bez života. Zapojil se, když si jeho muži hráli s lebkami – kopali si s nimi sem a tam.

Nikdy by ho nenapadlo, že uvidí slepé, nevidoucí oči lidí, které miloval.

Pamatuješ si jejich tváře?

Ženský hlas. Vycházel z rudého oparu. Naplňoval teď celou místnost a dodával mu klid a vyrovnanost, které jiní muži hledali v opiátech.

Byl to hlas, který mu zpíval, když se rozhlížel po bojišti a sledoval, jak je jeho armáda kosena, jako by ji drtili samotní bohové. Volal ho, opojný a svůdný. Sliboval mu vše, co potřeboval k vítězství, a cena za to mu tehdy nepřipadala nijak vysoká…

Jeho duše. Nesmrtelnost. Stát se nemrtvým.

Vzpomínáš si na zvuk jejich smíchu? Vzpomínáš si vůbec, jak voněly, když jsi je držel v náručí?

Ne. Každý den se snažil vzpomenout si, ale tváře jeho dětí se mu vzdalovaly.

Přijmi mě a já ti je vrátím. Přijmi mě a já ti mohu dát, co skutečně potřebuješ.

Žena mu před obličejem zavrtěla holým zadečkem. Měla v něm zasunutou slonovinovou hůlku, z jejíhož konce jako exotický ocas splývala dlouhá, luxusní paví pera. Přiblížila se další a vystavila na odiv své půlky. Měla mezi nimi zastrčené dvě svíčky převázané bílou saténovou stuhou, další mašle vinoucí se kolem stehen a pasu je držely na místě. Knoty byly zapálené a ze svící odkapával roztavený vosk. Pár kapek jí dopadlo punčochy a ona vypískla. Poslední kurtizána zašeptala: „Nic v sobě nemám, pane. Nenaplníte mě?“

Žena s pavím ocasem si pohrávala s vlastním naběhlým klitorisem, líně ho dráždila, očividně velmi vzrušená. Její hlazení se ale rychle stávalo cílenějším.

„Trpělivost,“ vyštěkl. „Ještě nemáš povoleno vyvrcholit.“

„Chtěla bych mít v sobě váš úžasný klacek,“ culila se kurtizána, která žadonila o naplnění.

„Ne, otrokyně. Dostaneš svíčku.“

Popadl jednu tlustou a potřel ji rozpuštěným olejem. Na jeho příkaz ji ostatní dívky jemně zasunuly do zadečku sténající nevěstky.

„Zapal jí svíčku od té své, má milá.“

Bavil se při pohledu na to, jak se snaží přenést plamen z jednoho knotu na druhý, aniž by použily ruce. Jásaly nad svým úspěchem, tváře zarudlé a napjaté z protahovaného vzrušení.

On je ale nechtěl osvobodit.

Takhle je potřeboval.

Rudá síla se živila touto zvýšenou sexuální potřebou a dopřávala mu blaženou úlevu od agónie, která teď zmítala jeho tělem, od ukrutné bolesti, jež mu zuřila v hlavě. Opium na něj nezabíralo, ale sycení se touto mystickou energií ano.

„Potěšte mě,“ přikázal houfu žen. Dychtivě před ním poklekly. Rudá mlha kolem něj vířila. Než se ho však první prostitutka stačila dotknout, její duhovky zrudly. Z oka jí vytryskla rudá tekutina a ona zděšeně vykřikla.

Začala si drásat tvář. Ostatní se jí snažily odtáhnout ruce. Zayan se k ní prudce naklonil, chytil ji za zápěstí a přitáhl k sobě. Vyslal do ní příval léčivé magie, ale ona stále křičela a zmítala se.

Zhroutila se mu do náruče. V koutku úst se jí objevily sliny.

Červená tekutina jí už z očí nevytékala a pomalu mizela, jako by nikdy neexistovala.

U všech bohů, co se stalo? Měl do sebe dnes večer přijmout sílu. Bylo mu to slíbeno. Dva tisíce let čekal, aby do sebe pojal veškerou moc, kterou mu rudá mlha mohla propůjčit.

Děkuji ti, posmíval se mu hlas odněkud zevnitř vlastní mysli a palčivá bolest v hlavě se blaženě zmírnila.

Cítil, jak mu tělem projel povzdech. Když se mlha objevila, zdálo se, že se ho zmocnila. Promlouvala v něm tak, jak to on dokázal u smrtelníků. Její duše je příliš zjizvená, než aby mě nadlouho uspokojila.

Síla si nikdy předtím takto duši nevzala, ale nepřekvapilo ho to. On si bral krev a rudá síla skrze něj pohlcovala život a duši obětí.

Když však bezvládnou dívku opatrně pokládal na zem, cítil, jak se mu podivně svírá srdce. Zbylé kurtizány naříkaly a začal se kolem nich tvořit dav – ostatní zákazníci a děvky museli slyšet nebo vycítit, že se něco děje, a přicházeli se podívat.

„Prostě se zhroutila.“

Nějaká žena hlasitě vzlykla.

„Byla nemocná?“

Sebastien, nyní zjevně osvobozený z pout, se prodíral davem, tvář plnou emocí. Byl divoký a smyslný, ale soucitný. Jednomu hrubému zákazníkovi kdysi div nezpřerážel ruce. V jeho třpytivých, stříbřitě zelených a právě teď vytřeštěných očích se zračila bolest. „Co se jí sakra stalo? Zabil jsi ji?“

„Ani se jí nedotkl!“ vykřikla jedna z kurtizán.

„Prostě se zhroutila.“

Byla Sebastienovou oblíbenkyní a on ji vzal do náruče.

Červenou tekutinu nikdo nezmínil.

„Odneste ji do některé ložnice,“ nařídil Zayan. Sluhové spěchali splnit jeho příkaz, ale Sebastien je předběhl a odnesl dívku sám.

Zayan se napřímil. Proč ho tak bolí u srdce?

Výčitky, Zayane, zašeptal hlas. Když mi pomůžeš, mohu ti dát to, po čem nejvíc toužíš. Nemůžeš mít mou moc – tu ti nemohu dát. Nepochopil jsi to. Ale dám ti tvé děti a duši. Obojí ti vrátím, jako by ty dva tisíce let neuplynuly. Mohu ti dát nebe na zemi. Mohu ti dát mír i lásku a vím, že si pamatuješ, jak byly sladké. Ale musíš mi sloužit. Cenou je tvá služba – ještě pár let, než získáš tu největší odměnu.

Samozřejmě že mu nemohla dát moc – opět byl zrazen ženou. Sloužil jsem ti, sakra, i když jsem přísahal, že nikomu sloužit nebudu! zařval v duchu. Za to mi vrať mé děti.

Býval nejobávanějším římským generálem. Brutálně kosil řady Galů. Byl legendou – stokrát zasažen vražednými ranami, jen aby znovu povstal. Pak ho zradili císař, nejbližší přítel i manželka. Přísahal, že už nikdy nebude nikomu sloužit – ale kvůli šanci na nesmrtelnost tento slib porušil.

V odpověď mu lebkou projela bolest. Nesnesitelná. Klesl na kolena, mučivá trýzeň mu sevřela celé tělo. U všech bohů, nejraději by si vrazil kůl do srdce, jen aby se od toho osvobodil.

Ale nikdy by nebyl volný.

Věděl, že to znamená, že odpověď zní „ne“. Rudá moc mu děti nevrátí, pokud jí nebude dál sloužit. Aby své děti znovu viděl, aby jim dal další šanci na život, musí být otrokem.

Mayfair, Londýn

květen 1807

Byla si jistá, že umírá.

Poměřovat se s upírem Zayanem bylo pošetilé. Zbrklé rozhodnutí ženy, která chtěla dokázat, že je stejně tvrdá, vynalézavá a nebojácná jako kterýkoli muž. A to také byla, pomyslela si Eugenie Bondová. Jenže ten upír byl silnější.

Ani to nebyl Zayan, kdo ji zranil. Byla naprosto bláhová. Když před ní Zayan ustoupil, vítězoslavně uvěřila, že ho dokáže zničit. Vyrazila s kůlem vpřed, jenže ze stínů Hyde Parku se vynořil další upír, Guillaime. Vytrhl jí nabroušený kus dřeva z ruky a použil ho proti ní.

Už jen při vzpomínce na tu bolest se jí udělalo slabo.

Eugenie se potácela ulicemi Mayfair, držela se ve stínu a mířila k jedinému domu, v němž mohla nalézt útočiště. Její bratr pochopí, co se jí stalo. Bude se zlobit, ale pustí ji domů. Nevěděla, jak se svými zraněními dokáže jít dál. Ale musela. Zastavit se by znamenalo zemřít.

Šaty měla nasáklé krví, stékala jí po rukou a nohou. Ztěžka se vlekla, přidržovala se kovaných vrat a sloupů veřejného osvětlení, když potřebovala oporu.

Dům jejího bratra byl tak blízko. Jen o blok dál.

Ale ve stínech jsou určitě lapkové, číhají na opilé gentlemany, aby je okradli. Přijdou si pro ni?

Ulicí projížděly drožky, některé zastavovaly u domů, kde z nich vystupovali cestující. Koně frkali a plašili se. Kočárové lampy společně se světly u bran vrhaly mihotavou záři. Bylo to veřejné místo, příliš plné lidí na to, aby ji pronásledoval nějaký upír.

Nebyl to však Zayan, kdo ji sledoval, ale nějaký mladší, nižší upír, který mohl být dost hloupý na to, aby se nechal spatřit.

Tam. Slyšela za sebou kradmé našlapování. Neměla sílu se otočit. Jediné, na co se zmohla, bylo vrhnout se strachy střemhlav vpřed. Kroky za ní zrychlily do běhu.

Díky nebesům za ten dav. Přestože tupí členové smetánky jen šokovaně lapali po dechu a ustupovali, aby jí udělali prostor, stačilo to. Její upíří pronásledovatel nemohl zaútočit před tolika svědky.

Číslo 16. Už při pohledu na vchodové dveře a klepadlo se lví hlavou se jí chtělo úlevou plakat. Klopýtala po schodech nahoru.

„Madam!“ vykřikl šokovaně mladý lokaj, když otevřel dveře a ona se na něj okamžitě skácela.

„Lapkové,“ vydechla kvůli němu a dalšímu služebnictvu, které k nim spěchalo. Její nafoukaný bratr Edward by nechtěl, aby se dostalo na veřejnost, že jeho sestra je lovkyně upírů. Edward ji považoval za blázna. Jen díky tomu, že věděl, že upíři nejsou mýtus, ale skutečnost, ji ještě nenechal zavřít do ústavu v Bedlamu.

Na dlážděné podlaze zaduněly boty. Opírala se zády o zeď a držela se za bok. Zaléval ji ledový chlad a prsty jí znecitlivěly. Jako v mlze zahlédla Edwardovu tvář. Čekala, že bude zuřit, ale obličej měl zkřivený strachem.

„Eugenie. Proboha, co se stalo?“

Zinscenovala jsem vlastní smrt. Myslela na tu větu, ale nedokázala ji vyslovit. Pak ji opustily zbytky sil a chlad se jí zcela zmocnil.

Klesla na zem.

Ozářilo ji jasné světlo, vítalo ji a objímalo. Eugenie k němu v duchu natáhla ruku. Slibovalo útočiště před chladem. Byl to krásný pohled, který odplavoval strach a nejistotu.

„Teto Eugenie?“

Z dálky uslyšela dětský hlas.

„Neumírej, teto!“ vykřikla dívka.

Eugenie ucítila tlak na hrudi. Tíhu hlavy mladé dívky. Nemám na vybranou, chtěla říct. Přišel můj čas odejít. Tuhle bitvu jsem prohrála.

Zaplavilo ji však teplo, žár, který nabíral na síle a přiměl jasné, vábivé světlo zmizet. Eugenie byla stržena nazpět, stažena na postel, na níž ležela, a s trhnutím zapadla zpátky do svého těla.

S námahou otevřela víčka a spatřila dívku, která stála u postele.

Miranda. Dívce bylo dvanáct let, zlatavé vlasy měla zapletené do copů, které nedokázaly zkrotit jejich divoké kudrny. Sukně jí dosahovaly pod kolena. Dívka rychle zamrkala, modré oči se jí leskly a po tvářích tekly slzy. „Jsi… jsi v pořádku, teto Eugenie? Cítila jsem to teplo. Teď už neumřeš, že ne?“

Proboha, ta dívka ji přivedla zpět k životu. Eugenie byla ještě slabá a nemohla se posadit, ale cítila, jak jí srdce bije stále silněji a rychleji.

Její neteř ji vytáhla ze záhrobí a… no, vzkřísila ji.

S tak silnou magií se setkala jen jednou – u upíra Zayana.

Miranda, vyčerpaná ze záchrany tetina života, se zhroutila po jejím boku. Eugenie štíhlou, třesoucí se dívku objala a šeptala jí uklidňující slova, dokud se Miranda nepřestala chvět.

„Nevím, co jsem udělala,“ zašeptala Miranda na Eugeniině hrudi.

„Zachránila jsi mi život,“ odpověděla Eugenie tiše. „Jsi statečná a úžasná dívka. Jsi velmi výjimečná, má drahá.“

Eugenie se snažila, aby to pro dívku znělo jednoduše a věcně, ale sama věděla, že tomu tak není. Její neteř ovládala magii, vedle které vypadali démoni a upíři jako neohrabaní amatérští hypnotizéři.

Teď už věděla, co je jejím úkolem. Co s její drahou neteří bude, až s touto úžasnou magickou mocí vyroste? Eugenie možná patřila ke Královské společnosti pro vyšetřování záhadných jevů, ale bylo jí jasné, co by muži z Královské společnosti chtěli udělat – buď Mirandu zničit, nebo ji držet v zajetí, aby ji mohli studovat. Před tím bylo třeba dívku ochránit. Miranda bude potřebovat pomoc. Musí se naučit zapadnout do společnosti a zároveň udržet svou schopnost v tajnosti. A Eugenie věděla, jak velký a nebezpečný úkol to je.

„Moje drahá holčičko,“ zašeptala Eugenie a pohladila neteř po štíhlých zádech. „Postarám se o tebe. Vždycky.“

1

Lapená

Z deníku slečny Mirandy Bondové

1. března 1819

Není nic víc rozčilujícího než zvuky vydávané ženou při rozkoši, pokud tou ženou nejste vy a je jen velmi malá naděje, že jí někdy budete.

Myslím, že se říká, že významné cesty začínají tím nejmenším podnětem… No, možná to říkám jen já, ale zní to velmi dobře, takže to použiji jako své motto, mantru a slogan pro tažení, na které se chystám.

Ten výkřik rozkoše byl mým podnětem.

Abych zachránila svou zadluženou rodinu, vydám se do větrných bažin – na panství tajemného a nechvalně známého lorda Blackthorna. Šíří se pověsti o jeho podivných erotických choutkách, ale já věřím, že žádná z těch oplzlých historek není pravdivá. Blackthorne zachránil život mému bratrovi na krvavém bojišti u Waterloo a já vím, že je to skutečný hrdina.

Nejde jen o nutnost zachránit rodinu. Díky dopisům, které si už celý nádherný rok posíláme, vím, že ho miluji.

Musím za ním jet, svést ho a vzít si ho.

Za předpokladu, že se cestou neztratím, nebudu okradena nebo zavražděna…

15. března 1819

„Chci se do tebe ponořit, andílku. Chci, abys křičela.“

Miranda zavřela oči a záchvěv očekávání jí přeběhl od šíje až k bedrům. Zase tu byl, skrytý ve stínu za ní. Jeho hlas byl čistě erotický – hluboký, sytý a smyslný. Veskrze mužný – plný chtíče a nestydatosti.

Není to skutečné. Je to sen, Mirando, varovaly ji vlastní myšlenky.

Jak to mohla vědět? Byla součástí toho snu – byla v něm ztracená –, ale nějak poznala, že je to jen fantazie a že kdyby se přinutila otevřít oči, tento nádherný okamžik by zmizel.

Na krku jí spočinula velká ruka. Ucítila dotek pokožky. Neměl rukavice. Vnímala, jak ji po šíji hladí lehce zdrsnělá mužská dlaň s dlouhými prsty.

Aby se jejího těla dotýkala holá mužská ruka? Tak neobvyklé. Zakázané. Po páteři jí přejela horkost.

Miranda se prohnula v zádech a odvážně přitiskla zadeček k muži stojícímu za ní.

Slušné dámy takové věci nedělají.

Jenže ona už nedokázala být slušnou dámou.

Vysoký. Věděla, že je vysoký. Neviděla ho, ale cítila jeho hlavu nad tou svou. Dlouhé vlasy mu volně visely, hedvábně jemné prameny jí dráždily kůži nad živůtkem. Neslyšela ho dýchat, a když nemluvil, neozýval se vůbec žádný zvuk.

Dívala se do zrcadla a neviděla nic než svůj odraz a tmu, která ji obklopovala. Nikdy ho zpočátku neviděla. Pak jí ho snový svět pomalu odhaloval.

Prstem jí líně kreslil kruhy na šíji. „Chceš mě mít hluboko v sobě, andílku?“ V hlase zazněl škádlivý tón: „Nemůžu do tebe vniknout – dokud mi neřekneš ‚ano‘.“

Něco tvrdého – a silného – ji dloublo do zadečku.

Věděla, co to je. Její sny byly pokaždé odvážnější. Minulou noc – poslední, kterou strávila ve vlastní posteli před odchodem z domova – přišla ve snu o panenství.

Ne však ve skutečnosti. A ve snovém světě nikdy neviděla tvář muže, kterému podlehla.

Byl to lord Blackthorne? Neviděla toho muže ve svých snech proto, že ještě nikdy nespatřila Blackthorna?

Ale ty skandální, šokující, smyslné věci, které jí dělal ve snech, jí připadaly tak skutečné.

Najednou z ní spadlo oblečení. Šaty prostě sklouzly na zem, i když je nikdo nerozepnul. Korzet se pod vlivem kouzla jejího snu sám od sebe rozvázal.

„Ano,“ vydechla rozechvěle, v hlase jí zaznívala vášeň, nervozita a frustrace. „Chci tě uvnitř.“

Rukou sklouzl po křivce zadečku na stehno. Přiměl ji zvednout nohu a položit chodidlo na hedvábný polštářek. Nabídla tak mozolnatým dlaním svůj nedočkavý klín a on do ní vnikl prsty.

Byla tak vlhká, přímo zalitá šťávami.

„Takhle se mi líbíš, andílku. Kluzká, mokrá a otevřená. Jenom pro mě.“

Nikdy ji neoslovoval jménem. Ale ona si byla jistá, že zná to jeho. Že její fantazií je skutečně Lawrence Adrian Phillip Southwick, hrabě z Blackthornu.

Miranda se napjala a pak zasténala rozkoší, když ji rozevřel. Jediné, na co dokázala myslet, byly jeho prsty. Nejdříve v sobě cítila dva, jak ji roztahují, a pak přidal další… Neuvěřitelné, vklouzl hluboko do ní třemi prsty a palcem přejížděl sem a tam po nejcitlivějším místě v jejím klíně.

„Patříš mi, lásko.“

Měl pravdu. Patřila mu od chvíle, kdy otevřela jeho první dopis.

„Patřím ti,“ odvětila, i když ve snech víc konala, než mluvila. Třeba se vyzývavě otočila, aby se na něj pokusila podívat, a přitom si jazykem navlhčila rty. „A chci tě mít hluboko.“

Neviděla ho. Tvář mu halila tma. Viděla jen široký hrudník – vyrýsované svaly, tvrdé bradavky, drsnou kůži. Vzápětí ji zajel do vlasů, jedním pohybem je zbavil sponek a uvolněné kadeře si omotal kolem zápěstí. Držel ji jako zajatce a vnikl do ní.

Bylo to naprosto skvělé. Žhavé tak, že by se mohla rozpustit jako čokoláda na slunci.

Vykřikla a on do ní pronikal stále hlouběji. Celým tělem jí tryskala slastně bolestná extáze. Jak může něco, co ji nutí vzlykat a křičet, být tak příjemné?

Ta nádherná agónie byla prostě tak… návyková.

Slíbil, že ji donutí křičet, a to se mu podařilo. Tvrdými přírazy, nemilosrdnými výpady slabin proti jejímu klínu, tichým, přerývaným mručením a zrychleným dechem u jejího ucha. Dívčin zadeček o něj pleskal při každém přírazu. Ňadra před ní tančila – dokud je nesevřel. Tahal ji za bradavky, kroutil jimi, až prosila, aby přestal…

A pak žadonila, aby pokračoval.

„Teď!“ Řekl to jako rozkaz. Byla na pokraji propasti, napjatá jako pružina, jako sud se střelným prachem, který čeká na zasyčení rozbušky. A na jeho pokyn explodovala.

Ovládla ji čirá rozkoš. Nemohla jinak než se zcela poddat jejím intenzivním, dechberoucím vlnám. Vykřikla a pak znovu, prudce zakláněla hlavu, zcela omámená extází.

Svíral ji při jejím divokém tanci. Přímo u ucha slyšela lehký smích. Pak se pulzování vlhkého klína začalo zmírňovat a Miranda se konečně dokázala nadechnout. Byla zmáčená potem.

Její kůže se dotklo cosi chladného.

Po straně krku, od čelisti až k ušnímu lalůčku, jí přejíždělo něco chladného a ostrého, co připomínalo hranu nože.

Miranda ztuhla hrůzou. Nebyl to nůž. Bílý záblesk v zrcadle ji připravil o dech.

Blackthornovi ze rtů vyčnívaly tesáky. Neviděla jeho ústa – byla příliš velká tma, ale měsíční světlo se třpytilo na dvou dlouhých, zahnutých zubech, podobných těm vlčím. To není možné!

Někdy se jí ale zdálo, že ji pronásledují démoni. Děsily ji noční můry o dusajících končetinách, zvířecím vrčení a mocných pažích, které se po ní sápaly.

Ach bože, propadá se do jednoho z těch příšerných snů. Bezmocně se otřásla. Nechtěla teď snít o démonech. Chtěla svou nádhernou erotickou fantazii. Aspoň na jednu noc se chtěla zbavit strachu.

Mrkla a hrozivé tesáky zmizely.

„Dnes ne, lásko,“ zašeptal. „Dnes není noc, kdy bych tě měl učinit svou. Ještě ne.“

Učinit tě svou. Ale co to bylo s těmi zuby? Stíny jako by pohlcovaly vzduch kolem ní. Chtěla se probudit. Nebylo to skutečné – byl to jen sen. Ale cítila svůj i jeho pot. Z údolí mezi stehny jí stoupala štiplavá vůně jeho semene. Byla vlhká, lepkavá a rozbolavělá. Všechny ty vjemy jí připadaly skutečnější než štípnutí do ruky.

Jak to, že to všechno působí tak skutečně, když spí?

Okno se rozletělo dokořán za rachotu skleněných tabulí a ostrého zavrzání dřevěného rámu. „Proboha!“ Málem vyskočila z kůže. Dovnitř vtrhla tma, jako by do místnosti proudil noční vzduch.

Ne, ne tma. Ve snu jí všechno, co viděla, připadalo zkreslené a zmatené. Dokonce ani nevěděla, kde se nachází. Teď si všimla, ji obklopují kamenné stěny, ověšené vyšívanými gobelíny. Mohlo se jí zdát o Blackthornově hradu?

Před oknem uvnitř místnosti se objevil muž – nahý, se zlatavými vlasy, které mu spadaly až na ramena. Mužství měl vztyčené, očividně byl připravený se jí zmocnit.

Její snový milenec ji uchopil za ramena a otočil čelem k tajemnému muži, který právě vletěl dovnitř oknem.

Zlatavé vlasy mu povlávaly kolem tváře a zakrývaly ji. Když promluvil, jako by jí ten hlas pulzoval v žilách. „Dokud se nenaučíte o síle tří, jste ve smrtelném nebezpečí, slečno Bondová.“

Teď už se skutečně bála. Probuď se. Probuď se! křičela v duchu Miranda, ale marně. Byla v pasti – v místnosti plné stínů, uvězněná rukama, které jí spočívaly na ramenou.

„Co je to síla tří?“ naléhala. Zakřičela to a doufala, že ji to vytrhne ze snu. Snící lidé přece neumírají. Padají, ale nikdy nedopadnou na zem. Mohou být zasaženi, střeleni nebo se třeba topit, ale probudí se ještě před koncem.

Nebo ne?

Do krku se jí zařízla náhlá, prudká bolest. Výkřiky naplnily místnost a rozlétly se do noci. Její výkřiky. Viděla své tělo a uvědomila si, že se vznáší v horní části pokoje, těsně pod stropem. Ruce a nohy měla roztažené, vlasy jí splývaly dozadu jako plášť a vznášela se v chladném vzduchu, který sem proudil oknem.

Dívala se ale dolů na sebe, jako kdyby se vznášela nad vlastním tělem. Přikradl se k ní zlatovlasý muž. Ústa měla otevřená ve výkřiku, ale žádný zvuk se neozýval. Vztyčené mužství se před ním pohupovalo a odráželo měsíční světlo. Nahé mužské tělo s křivkami pevných svalů jako by ve stínu modrobíle zářilo.

Naklonil hlavu a z úst mu vystřelily tesáky.

Sehnul se k jejímu krku a Miranda ucítila vlnu tupé bolesti, zatímco shora sledovala, jak jí špičáky pronikají hrdlem. Vzdušné proudy ji začaly otáčet. Pomalu kroužila a sledovala, jak dva démoni pijí krev z jejího těla, hladově hltají a tiše, spokojeně mručí.

Probuď se. Probuď se.

Klesala zpět do svého těla, ztrácela krev a slábla. Pokud se neprobudí, zemře…

Zlatovlasý muž se zvedl od jejího hrdla. „Nyní, andílku, přebíráme tvou sílu. A navěky tě učiníme naší.“

„Víme, co jsi zač, Mirando,“ zašeptal za ní druhý muž. „Čarodějnice.“

S hlasitým výkřikem se napřímila. Těžká kožešina jí sklouzla do klína a svět se prudce vychýlil doleva.

Miranda se opřela o stěnu pohyblivé místnosti, ale narazila na měkkost. Do mozku se jí zaryl rachotivý, rytmický, ale skřípavý zvuk. Odněkud se ozývalo tlumené řehtání koní.

Seděla ve svém kočáře – nebo přesněji v jednom z bratrových kočárů. Korzet jí svíral plíce, zarýval se do žeber a bránil zhluboka se nadechnout. Krajka ve výstřihu ji šimrala, sukně se jí motaly kolem nohou a chodidla v pevně sešněrovaných polobotkách horkem tepala.

Byla naživu. Živá a sama. V bezpečí.

Všechno to byl jen sen. Díkybohu!

„Nejsem čarodějnice!“ vykřikla v prázdném kočáře. Třásla se, přestože se zuřivě objímala pažemi.

Před dvěma týdny si sepsala plán, jak zachránit svého zchudlého bratra a jeho ženu tím, že se vydá za lordem Blackthornem a přesvědčí ho, aby si ji vzal. Jak banální se jí teď zdála chudoba.

Den poté, co si to naplánovala, přišel do domu jejího bratra přemožitel upírů jménem James Ryder. Ryder byl stejně jako její teta Eugenie členem Královské společnosti pro vyšetřování záhadných jevů. A jakmile jí začal klást otázky, uvědomila si, že ví o její zvláštní moci.

Teta Eugenie ji varovala, aby o tom nikomu neříkala – dokonce ani Královské společnosti. A tak předstírala, že mu nerozumí, a hrála hloupou, dokud zklamaně neodešel.

Ryder k ní ale později přistoupil v parku.

Jsi démon. Nebo čarodějnice, prohlásil. Jen zlá, nadpozemská bytost může mít magickou moc. A jako přemožitel mám přísežnou povinnost tě zničit.

Intenzivní, téměř fanatický oheň v lovcových modrých očích ji vyděsil. Rozhodně to dokazovalo, že není žena, která by omdlévala – nikdy k tomu neměla lepší důvod než v tu chvíli. Ale zůstala na nohou, odhodlaná bojovat o svůj život. Křičela na něj, že se musel zbláznit, že o magii nic neví a rozhodně není žádná čarodějnice. A uvnitř si říkala: Zachraňuji životy. To je vše, co jsem kdy udělala. Ale koneckonců, kolik nevinných žen bylo v minulosti přivázáno ke kůlu a upáleno?

Královská společnost se domnívá, že musíš být odstraněna, sdělil jí chladně. Dotkl se její tváře a Miranda byla příliš vyděšená, než aby se od toho doteku odtáhla. Nebudeš vědět, kdy se to stane, zlato. Ale slibuji, že to bude bolet. Pak se vytratil a zmizel v davu smetánky, který zaplnil park.

Simon a Caroline ji dostihli, a přestože lhala o tom, co se stalo, věděla, že vycítili její hrůzu.

Královská společnost ji chtěla zabít. Nemohla ohrozit svou rodinu. A tím, že zůstávala, vystavovala nebezpečí tetu Eugenii.

Lord Blackthorne byl jediný, na koho se mohla obrátit. V dopisech jí psal, že se do ní zamiloval. Modlila se, aby to byla pravda. Modlila se, aby u něj nalezla bezpečí. A pomocí jeho vlivu a bohatství by také mohla ochránit svou rodinu.

„Držte se pevně!“

To křičel kočí. Nebyl to sen, jeho naléhavý výkřik byl skutečný. Najednou se kočár smýkl po silnici a koně vyděšeně zařičeli.

„Co se děje?“ vyjekla Miranda a přitiskla se k sedadlu. Ale nepředpokládala, že ji někdo přes řinčení opratí a děsivé skřípění kočáru uslyší.

Zdálo se, že se kola zachytila na silnici a naklonila se doprava, pak se zase zhoupla doleva. Muži – kočí a jezdci, kteří si mysleli, že ji doprovázejí na příkaz jejího bratra – křičeli a nadávali. Vzduch naplnila spousta barvitých výrazů. Ale ne… převrátí se!

Nedalo se to zastavit. Miranda se chytila sedadla, ale odstředivá síla s ní mrštila vpřed. Druhá strana kočáru ji udeřila do zad a ona bezmocně padala, jak se bryčka převracela. Obličejem narazila do rámu okna, div ji to neomráčilo. Přišla snad o všechny zuby? Zlomila si nějakou kost ve tváři? Projela jí bolest a zvedl se jí žaludek.

Bok kočáru drhl o rozježděnou půdu, jak se koně snažili běžet a táhli za sebou svůj těžký náklad.

Pak se vše zastavilo.

Miranda nechala hlavu klesnout ke stěně. Bože můj!

Přála si, aby se jí udělalo slabo.

Ženy měly omdlévat pro mnohem méně. Ale ona zůstane při vědomí, i kdyby ji to mělo zabít. Spodní ret ji štípal. Otřela si ho rukou. Krev jí samozřejmě okamžitě potřísnila bílou mušelínovou rukavičku. Na jazyku ucítila měděnou pachuť.

Někdo vypáčil dveře, které se teď nacházely nad ní.

Dovnitř proniklo zářivé sluneční světlo společně s chladným vzduchem.

„Slečno? Jste v pořádku, slečno?“

„Ano.“ A byla. I když ležela na zádech a nohy jí trčely do vzduchu. Sukně měla omotané kolem nohou, pelerína jí svazovala paže. Byla to nanejvýš nedůstojná situace a hlava ji bolela jako čert.

Kočí zrudl. „Dovolíte, abych vám pomohl, slečno Bondová?“

„Nevím, jak jinak bych se dostala ven.“ Zatracené oblečení. „Co se stalo?“

Natáhl k ní ruku – snažil se ji chytit za zápěstí, aniž se na ni podíval. Zřejmě nechtěl být obviněn z nevhodného chování. Povzdechla si a pak jeho ruku uchopila.

„Koně se zbláznili,“ odvětil. „A pak se před námi zničehonic objevilo jakési stvoření. Snažili jsme se zastavit, ale koně zdivočeli strachem. Pak se kočár převrátil.“

„Stvoření? Myslíte vlka? Divokého psa?“

„Ne, má paní, nic takového.“ Táhl ji vzhůru a ona se snažila zapřít o stěnu nebo sedadlo, o cokoli, co by jí pomohlo nahoru.

To je tedy rozhodně dobrodružství. Kdy jindy by si musela vyhrnout sukně, aby vylezla z převráceného vozu, a pak sklouznout z jeho boku, který teď byl ve vzduchu místo střechy?

Bratrův kočí byl podle výrazu tváře ve smrtelných rozpacích, když jí pomáhal protáhnout se otevřenými dvířky. Byl to pohledný muž s vlasy černými jako uhel a jiskrnýma očima, ale neměl by svírat ruce kolem pasu dámy, aby ji postavil na zem.

„Děkuji,“ vydechla, aby mu dala najevo, že jí na nějaké vhodnosti v této situaci ani v nejmenším nezáleží.

Následoval trapný moment, kdy kočí chraplavě reagoval na její poděkování. Sluneční paprsky slibovaly krásný den, ale vzduch, který vdechovala, byl ostrý předjařím a boty se jí bořily do bahna cesty. Slábnoucí zlatavé světlo ozařovalo šílenou scénu. Ubozí koně! Jeden ležel na boku a ryčel, druhý bojoval s pouty opratí. Jezdci se je snažili vyprostit. Z kočáru se stal potlučený vrak.

Měla štěstí, že přežila.

To ještě podnítilo její odhodlání zjistit, co se stalo. „Jestli to nebyl vlk nebo pes, tak co to bylo?“

„Byla to velká příšera s tesáky,“ řekl kočí ve stejném okamžiku, kdy jeden z jezdců vykřikl: „Byl to upír!“

„To snad ne,“ odvětila pochybovačně. Pilo snad služebnictvo? Doufala, že ne. A v hostinci se nezastavili dost dlouho na to, aby se muži stihli opít.

Očekávalo se, že něco takového označí za hloupou pověru. Ale ona věděla, že skutečně existují tvorové s tesáky, kteří pijí lidskou krev a loví na anglickém venkově. Když byla ještě malá a teta Eugenie jí vyprávěla příběhy o upírech, nevěřila, že takové příšery opravdu existují. Měla tetu ráda, ale vždy ji považovala za výstřední. Myslela si, že ji jen ráda straší.

Teď už věděla, že příšery a démoni existují.

„Byl to muž,“ prohlásil jeden z doprovodných jezdců. „Obr s tesáky.“

„Zatraceně,“ zavrčel kočí. „Pochybuji, že to dokážeme dát do pořádku. Co budeme dělat?“

Miranda si objala ramena. Studený vítr jí pronikal pláštěm a stále ji bolelo celé tělo.

„Vesnice Little Darkling je támhle,“ ukázal kočí. Skrze pučící stromy malého lesíka viděla blátivá pole, několik kamenných statků a stájí, pak shluk stavení. Sluneční světlo se třpytilo na okenních tabulích a z komínů stoupal kouř – malé chaloupky vypadaly docela lákavě.

„Pojďme pěšky,“ navrhla. Bude to tím blátem dřina a potrvá to hodiny. Mraky rychle zakrývaly slunce. Sneslo se několik sněhových vloček a vlhkost jako by jí pronikala kůží. Krásný den se rozplýval. Ale měli snad na výběr?

Než mohl kdokoli z mužů odpovědět, ozvalo se z temného lesa, který je dělil od teplých, lákavých domovů, tiché zavrčení. Větve zapraskaly, listí se roztřáslo, ale Miranda nic neviděla. Sněhové vločky houstly a vířily v divokých spirálách. Zalapala po dechu, když kočí vytáhl pistoli. „Ustupte, má paní,“ zvolal.

Ze stínů vyrazilo cosi stříbřitého – vlk s tmavou srstí a dlouhými končetinami, který rychle zkracoval vzdálenost, jak se k nim řítil. Čelisti zvířete se rozevřely. Kočí zamířil, ruku zcela pevnou, ale Miranda vykřikla: „Ne!“

Vlk kolem nich proletěl jako blesk.

„Proboha,“ vydechla. „Něco ho vyděsilo. Nechtěl na nás zaútočit, utíkal o život!“

Kočí se na ni podíval, jako by se zbláznila. Ale ona si toho nevšímala. Nebylo neobvyklé, že muži zvedali oči v sloup před každou ženou, která vyjádřila svůj názor.

Ale co toho vlka vyplašilo?

Její průvodci, dva spolehliví muži, kteří její rodině sloužili už léta, se pokřižovali. „Říkal jsem ti,“ ozval se ten, který držel koně za otěže, „že tudy nepojedu. Ne přes tyhle lesy.“

Druhý muž, který také svíral v ruce pistoli, však opatrně postupoval po úzké cestě kupředu. „Bude to nejspíš další vlk. Větší,“ křikl směrem k nim.

„To nedává smysl,“ zamumlala Miranda. „Vlci jsou noční stvoření.“ Teta Eugenie jí vyprávěla o strašidelných zvucích, které vydávali v Karpatech, a ona sama znala jejich vytí z venkovského domu své rodiny.

Zdálo se, jako by jí před očima temné stíny lesa vystupovaly ze stromů a rychle se blížily po cestě. Hustá temnota se prohnala kolem muže a ten se obrátil k útěku. Vyjekl v čiré hrůze. Vypadalo to, jako by ho lesní temnota celého pohltila. Miranda vykřikla a muži zůstali stát v šoku jako přikovaní. Ozval se výstřel. Kočí stiskl spoušť a vzplanutí střelného prachu ji oslepilo.

Zamrkala a znovu se soustředila na cestu.

Byla prázdná. Muž zmizel.

„Ne, to není možné.“ Obrátila se ke kočímu. „Musíme ho najít. Někdo ho musel odvléct z cesty…“

„Nemůžeme zabít upíra výstřelem z pistole.“

„Není to upír. Vždyť je den, proboha! Upíři nemohou vycházet na sluneční světlo.“ Nebo jí to alespoň říkala teta Eugenie.

Koně se vzpínali, pohazovali hlavami a hrabali kopyty. Druhý jezdec musel pustit otěže; koně byli skoro šílení. Pak se rozeběhli, až jim od kopyt stříkalo bláto.

„Cítí to!“ Kočí ji chytil za paži a postrčil ji před sebou. „Utíkejte, slečno!“

Utíkat? Kdyby to byl vlk nebo divoký pes, nemohla by takovému zvířeti utéct. A cítilo by ji…

V trávě přímo za ní se ozvalo zavrčení – přestože neviděla nic procházet. Miranda si nadzvedla sukni a klopýtala blátem pryč od lesa.

Nebyl úprk to nejhorší, co mohla udělat? Nebylo to šílenství snažit se utéct?

V uších jí hučelo, ale nemyslela si, že je to opravdu vítr. Slyšela vlastní strach – zběsilé proudění krve. Věděla, že za ní něco běží. Prostě to věděla.

Byl to kočí se zbraní, nebo něco jiného?

Černé mraky zakryly slunce a pak se Miranda ocitla v naprosté temnotě. Veškeré světlo zhaslo jako svíčka sfouknutá závanem vzduchu. Sluneční svit zmizel – uprostřed dne.

Ohromeně se zastavila, hruď se jí prudce zvedala.

Všechny orientační body byly pryč. Linie stromů, pole, vlnící se vřes – kolem se rozlévalo jen moře beztvarého stínu.

Miranda se bezmocně točila v kruhu a bála se udělat krok.

Na zemi cosi zakřupalo a ona věděla, že to, co ji pronásleduje, vydalo ten zvuk záměrně. Hrálo si to s ní.

A fungovalo to. Když uslyšela tiché zapraskání a pak neúprosný zvuk kroků, ochromil ji strach. Otočila se, ale neviděla nic než stíny stromů a vlnící se trávu.

Musí být způsob, jak se z toho dostat, nebo nějaká zbraň, kterou by mohla použít. I její taška by se hodila, ale ta ležela zapomenutá v převráceném kočáře.

Kde jsou kočí a druhý jezdec? Utekli, aby si zachránili život, a nechali ji tu? Když ji kočí vybízel k útěku, tvářil se, jako by se je do ohnivého pekla chystal odvléct sám ďábel.

Další zavrčení, teď už blíž.

Nechápala, proč to zvíře neskočí. Mohlo ji srazit na zem a roztrhat. Proč čeká? Přála si, aby měla v ruce jídlo, něco, co by mohla hodit co nejdál od sebe.

„To by nepomohlo, lásko,“ zavrčel hluboký mužský hlas. „Protože ty jsi jediná lahůdka, která mě láká.“

Muž! Kde? Nešlo však o žádného zachránce. Bylo jí to jasné z hladového, dravčího zvuku jeho hlasu, ze slov, která zvolil. To on ji pronásledoval?

Náhlé prozření jako by ji přimrazilo k zemi. Nepromluvila nahlas. Odpověděl jí na slova, která vyslovila jen v duchu.

Stíny se pohnuly a on vykročil vpřed. Její oči přivykly tmě, takže ho viděla.

Byl obrovský. Byl vyšší než ona – mnohem, mnohem vyšší – a zahalený do tmavého pláště, který vlál ve větru. Všimla si, že má vlasy dlouhé až po pás a tancují mu kolem ostře řezané tváře. Zalesklo se cosi bílého…

Dlouhé, ďábelsky vyhlížející tesáky, přesně jako v jejím snu.

Náhle jí zápěstí obemkly silné ruce. Do ucha jí zazněl hrdelní smích.

Byl od ní několik metrů, a teď ji svíral. A ona nezaznamenala, že by se pohnul.

Každá rozumná žena by omdlela. Proč jít na smrt při vědomí? Ale Miranda věděla, že si tenhle únik nemůže dovolit.

Silné ruce ji zvedly do náruče a ona kopala, škrábala a křičela. Spolu s mocnými pažemi ji obklopila vůně. Sladká a bohatá, lákavá jako čokoláda. Primitivní, pižmová a nesnesitelně hypnotická. Nějakým způsobem ji vůně toho muže uvolňovala a napínala současně.

„Tiše. Neublížím ti, má drahá. Vlastně potřebuji udělat pravý opak.“ Promlouval chraplavým barytonem se smyslným anglickým přízvukem.

Přitáhl si ji blíž k sobě, ňadra jí drtila jeho široká, tvrdá hruď. Ještě nikdy nebyla tak blízko muže, kromě svých snů. Nikdy ji nikdo takto nedržel. Mraky poodhalily kousek slunce a po tváři mu sklouzl paprsek světla.

Obličej mu zazářil, jako by se vznítil. Z kůže stoupal kouř.

Zahltil ji pach pálícího se masa.

Muž s tesáky, který ve slunečním světle hořel. Upír.

Jeho plná, svůdná ústa se zkřivila v bolestné grimase, pak tenký paprsek světla zmizel.

„Co jsi zač?“ dostala ze sebe. Její zrádné tělo se však nechtělo vzpírat tomu omamnému objetí. Jeho vůně ji… oslabovala. Kůže pálila, hlava se točila. Musela se ale osvobodit, a tak přinutila vlastní nohy k divokému kopání.

„Přestaň. Jsem Zayan,“ zavrčel jí do ucha. Ten zvuk nebyl zvířecí, zněl spíš jako hlas jejího bratra Simona, když chraplavě promlouval ke své novomanželce Caroline. Žádostivě. Vášnivě. Vzrušeně.

Měla by se bát. Ale bradavky jí ztvrdly a ňadra se pod měkkým dotekem látky košilky vzdouvala. Mezi stehny ucítila svírání, horkost a vlhko, přesně jako v jednom ze svých snů.

Musela přijít o rozum. Nebo je možná uvězněná v dalším snu. V tom posledním umírala!

Chtěla se z této noční můry vymanit. Už to stačilo. Miranda se rozohnila. Vymrštila nohu a botou ho zasáhla do boku, až jí náraz projel celou holení. Tloukla mu do paží pěstmi, svíjela se a kroutila v ocelovém sevření.

Nic z toho nezabralo. Pobaveně se na ni díval a v úsměvu odhaloval své děsivé tesáky. Oči měl temně stříbřité jako zasněžená obloha. Držely ji jako hypnotizérovy točící se stříbrné hodinky.

Z lesa se ozvalo zaburácení a vyšlehlo zářivé rudé světlo. Pak se rozptýlilo mezi poblikávajícími hvězdami a zmizelo, ale z jeho nitra se vynořil další muž. Stejně velký jako ten, který ji stále držel. Vlasy měl také dlouhé a černé, ale Miranda si v nich všimla zářivého, stříbřitě bílého pruhu. I tento neznámý měl tesáky.

„Zatraceně, vždyť je den!“ Muž měl holé ruce a z jejich hřbetů se kouřilo. „Tvůj geniální plán spočíval v útěku z vězení do zpropadeného bílého dne?“

Probuď se. Probuď se, Mirando! Jenže byla vzhůru.

„Zahalil jsem slunce temnotou, ta ale brzy zmizí…“ Zayan se odmlčel a tiše zaklel. Velmi jadrně.

Přimáčknutá k jeho tělu se Miranda zkroutila, aby viděla.

Nad trávou vířily sněhové vločky a vypadaly rudé jako krev. Pak se třepotající vločky spojily a vytvořily jakýsi tvar. Z něj vyrostly nohy, silné tělo, dlouhý krk a obrovská hlava. Drak.

Nemožné.

Ať už to bylo cokoli, běželo to k ní a k… upírům.

Zůstaň.

V hlavě slyšela Zayanův hlas, a i když se snažila přimět končetiny k pohybu, nešlo to.

Země se třásla, jak se k nim rudý drak řítil, a i když snad desetkrát zamrkala, příšera nezmizela. Široká, krvavě červená křídla visela ve vzduchu. Obrovské nohy se řítily nad zemí, jako by stvoření napůl běželo a napůl letělo. Veliká hlava, připomínající hadí, se natahovala kupředu, následovaná mohutným tělem.

Z drakovy tlamy vyšlehly plameny. Kapradí vzplálo a okamžitě se proměnilo v popel. Miranda chtěla vykřiknout, ale hlas se jí zadrhl v hrdle.

„Kristepane,“ zamumlal druhý upír. Vykročil k blížící se bestii a zvedl ruku. Ze slintající tlamy vyšlehly plameny a zasáhly upírovu ruku. Pak zmizely.

Drak vydal nadpozemský skřek, který zněl jako výkřik frustrace. Upír klidně, jen s náznakem netrpělivosti, vytvořil mezi dlaněmi kouli bleděmodrého světla.

Něco takového bylo zhola nemožné. Ale dělo se to Mirandě přímo před očima.

Upír mrštil svou vířící kouli modrého světla na draka ze sněhových vloček. Zemí otřásla exploze a monstrum se zhroutilo. Tělo příšery zmizelo, jakmile dopadlo na rozvlněné listy vřesu.

Byl pryč.

To bylo příliš snadné, uslyšela Zayana.

Příliš snadné?

Musíme se vrátit ke kočáru. A s tím ji pustil.

„To je směšné.“ Najednou měla volné ruce a zuřivě jimi šermovala. Vztek byl totiž lepší než podlehnout šoku a skácet se v mdlobách na cestu. „Nevezmu vás do svého kočáru. Ani nemůžu – leží rozbitý na cestě a koně jsou pryč.“

Zajímavé. Nežadoníš o život. Nepláčeš ani se netřeseš strachy.

Copak Zayan neslyšel horečné údery jejího srdce? Teta Eugenie říkala, že upíři slyší tlukot srdce. A že cítí krev. „Pochybuji, že by mi něco z toho pomohlo,“ vykřikla. „Smál by ses, kdybych prosila, a ublížil mi, i kdybych plakala.“

Zayan se zazubil na druhého upíra. Odvážná žena. Potkal jsem jen málo skutečně statečných žen. Většina z nich bojuje o život všemi dostupnými zbraněmi. Pak si ji prohlédl tím nejchlípnějším, nejskandálnějším, nejtroufalejším způsobem.

Nechtěla slyšet jeho hlas v hlavě. „Mluv slovy! Nahlas! Ani si nemyslím, že skutečně existujete. Zdá se mi to!“

Natáhni ruku, přikázal Zayan. Paže se jí na ten pokyn, zcela proti její vůli, natáhla. Druhý upír zakroutil hlavou, jako by se jí vysmíval. Zayan se sklonil k drobnému zápěstí.

Olízl ji.

Přejel jí jazykem po kůži.

Kousl ji.

Vytrhla se mu, se strachem, že jí zuby protrhne kůži, ale on ji pustil.

Sen tě může kousnout, andílku, ale ten malý záchvěv bolesti by spícího probudil. Teď, má drahá, potřebujeme útočiště, jinak nás sluneční světlo spálí na popel.

„Tak si vezměte kočár a dělejte si s ním, co chcete.“ Ukázala směrem k vozu. Viděla rány na svém zápěstí. Těsně pod žilami měla dva vpichy. Upíří kousnutí, přesně takové, jak ho Eugenie popisovala.

„A co máš v úmyslu udělat ty, andílku?“ zeptal se druhý upír.

Na to neodpověděla.

„Aha, ty máš v plánu jít do vesnice pěšky.“ Zayan naklonil hlavu a vítr mu rozevlál vlasy. Dlouhé, vlnité kadeře vypadaly jako účes prostopášného, pohledného Karla II. „To bych nedoporučoval. Venku jsou vlci, které vzrušuje vůně magie ve vzduchu.“

Vůně magie? Ale zachvěla se – měl pravdu. Cítila cosi exotického a bohatého, dechberoucí vůni, která byla okouzlující a nepopsatelná.

Druhý upír, ten se stříbrným pruhem ve vlasech, vykročil vpřed. „Půjdeš s námi, zlatíčko.“

„Nepůjdu.“

„Můžu tě donutit, abys šla se mnou. Ovládnu tvou mysl a ty poslušně položíš jednu nohu před druhou a budeš mě následovat.“

„Tak to udělej,“ odsekla, „protože já dobrovolně nepůjdu.“

„Jsem rád, dámo, že tvůj kočár je první, který jsme potkali. Ale nemám čas na slovní bitvy.“

I tento upír měl na sobě plášť z černého sametu, lemovaný hustou, luxusní kožešinou šedé a bílé barvy. Vlčí kožešina. Sepnutá sponou s drahokamem.

Přehodil si ji přes rameno a ruku přitom položil na její pozadí, aby ji udržel na místě. Přes sukně jí zadeček zmáčkl.

„Dej mě dolů!“

„Nejdřív se podíváme na tvůj kočár.“

Vykročili, a přestože kopala a bránila se, nedokázala se osvobodit. Neviděla trosky kočáru, ale zaplavil ji zvrácený pocit uspokojení, když se upíři zastavili a ten, který ji držel, zasténal.

Vzpomněla si, jak drožka vypadala. Do vzduchu vyčnívaly zubaté úlomky kdysi lesklého dřeva. Dveře visely z pantů. Kousky kola byly rozházené všude kolem.

Cítila pach škvařící se upíří kůže.

Upír, který ji držel, luskl prsty. Najednou uslyšela ržání koní a pak zvuk kopyt v bahně. Během chvilky byli koně zpět a pohazovali hlavami.

„Krotcí,“ zašeptal upír a zvedl ruku. Hřívy se zavlnily ve sněhem prosyceném vzduchu, ale zvířata přestala skotačit a dovádět a sklonila hlavy.

Poslušní hlupáci, pomyslela si.

Zayan mávl rukou v ladném kruhu. Vykouzlil živé fialové světlo, které se mu omotalo kolem paže jako had.

Roztočilo se ve vzduchu a dopadlo na kočár. Vypadalo to, jako by na něj pršelo v podobě jemných okvětních lístků růží. Viděla jen krásnou fialovou záři.

Jako v pohádce o Popelce se jí před očima zhmotnil kočár – ale ne z dýně a myší, nýbrž z vraku Simonova nejlepšího cestovního vozu. Usilovně zamrkala. Když znovu zvedla víčka, uviděla koně v postrojích.

Zmítala se v sevření upíra ve vlčím plášti. „Co jsi udělal?“

„Bude pro tebe mnohem lepší cestovat pohodlně,“ odvětil Zayan

„Tak jsem to nemyslela. Nemůžeš jen tak mávnout rukou, aby rozbitý kočár vyskočil zpátky na kola, opravený a dokonalý! To není možné.“

„To je síla magie.“

Upír, který ji držel, vykročil k magicky opravené drožce. „Dost řečí. Potřebujeme úkryt před světlem.“ Rukou jí hnětl zadeček tím nejskandálnějším způsobem. Projel jí nechtěný záchvěv horkosti.

Měla by být vyděšená, ne rozpálená. Neměla by dýchat takhle… vzrušeně.

Upíři, jak ji varovala teta Eugenie, dokážou ovládat ženskou mysl. Očividně snadno. A mají půvab, kterému žádná neodolá, „kouzlo“, jež k nim ženy přitahuje a proměňuje je v ochotné oběti, moc, která je údajně dílem ďábla.

Miranda musela sebrat všechny síly, aby s tím bojovala.

Upír ji poplácal po zadečku. „Mám hlad, zlatíčko. Mám chutě, jejichž uspokojení mi bylo příliš dlouho odpíráno.“

„Ano, andílku,“ zasmál se Zayan a uchechtl se stejně nezbedně jako ten tajemný muž v jejích snech. „Oba máme hlad.“

2

Labyrint

Komnata Scholomance

875 n. l.

Na hliněné podlaze hořely v kruhu svíčky. Klesl na kolena a kajícně sklonil hlavu. V reakci na to se ozval ženský smích.

„Nejsem.“

„Jak tedy?“

Nebo ne?

Table of Contents

Sharon PagePouta

Prolog

1

2