Marcy Jell, Nebezpečná touha

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © Katetsib

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

©2021 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-70-7

MARCY JELL

NEBEZPEČNÁ
TOUHA

Anotace

GABI

Žila jsem si život po svém, měla skvělou práci, úžasné rodiče, dokonalou sestru, okouzlujícího přítele. Perfektní byt v centru města byl už jen třešničkou na dortu. Začínalo se mi dařit a měla jsem šanci stát se opravdu dobrou redaktorkou… Jedna vteřina vám může s přehledem změnit život, otočit ho naruby, zničit vaše sny, a vy už nikdy nebudete stejní.

TYLER

Žil jsem perfektní život, měl jsem práci, ve které jsem byl opravdu třída. Ve speciální jednotce S.W.A.T. byli přece ti nejlepší z nejlepších. Zvládal jsem plnit úkoly jako nikdo jiný… A pak se to všechno posralo… Jedna vteřina změnila můj život a já musel změnit sám sebe.

1. Kapitola

Mrštil jsem složkou papírů o stůl a zajel si prsty do vlasů. Další zasranej případ, kterej neměl konce.

„Tylere, jsi v pohodě?“ ozvalo se ode dveří.

„Jasně že jsem, nestarej se, Mitchi,“ ucedil jsem.

„Já jen… chtěl jsem ti jen říct, že mě to mrzí.“

Zvedl jsem k němu pohled a hodnotil jeho chování, přesně jak mě to učili.

„Už je to za mnou,“ odpověděl jsem po chvíli.

„Muselo to být těžké… víš, já si to asi ani nedokážu představit, jak to všechno vlastně zvládáš,“ vrtěl hlavou. V ruce držel hrnek s vychladlou kávou.

„Potřebuješ něco, Mitchi?“ zavrčel jsem.

„No jestli máš pro dnešek hotovo, můžeš jít domů,“ usoudil.

Mitch byl můj šéf, můj o dost starší šéf. Jako chlap byl skvělej, když jsem sem před půl rokem nastoupil, abych byl víc se svou dcerou, zaškolil mě a ukázal mi co a jak. Jenže já byl typ nekontaktního člověka, nesnášel jsem mluvení a papírování čili práci kancelářský krysy přímo nenáviděl.

„Jen to tady dodělám a vypadnu,“ přikývl jsem a doufal, že odejde.

„Fajn… Víš, kdybys cokoliv potřeboval… stačí říct. Třeba volno, abys mohl být víc s Beccou, nebo…“

„Jsem v pohodě,“ zopakoval jsem znovu o něco hlubším hlasem.

„Dobře, tak jo, fajn,“ přikývl a začal couvat. „Tak se zatím měj.“

„Ty taky.“

Když se za ním zabouchly dveře, skutečně jsem si oddechl. Znovu jsem otevřel složku s další vraždou u Michiganského jezera a už poněkolikáté se zadíval na fotku oběti… ženy, která neměla ani ruce, ani nohy.

Co mi do prdele unikalo?

Hodiny odbily devátou večer a já konečně zasunul židli ke stolu a vyšel z kanceláře.

„Tylere!“ zavolala na mě Amber, naše laborantka, která se vyřítila zpoza rohu. „Panebože, ani nevíš, jak jsem ráda, že jsem tě tu zastihla.“

S úsměvem jsem se na ni podíval. „Co se beze mě neobejde?“

„Mám analýzu toho těla, jak jsi chtěl,“ vyhrkla celá zadýchaná a podala mi složku.

„Díky, pročtu si to doma.“

„Víš, já… napadlo mě, jestli bys někdy nechtěl zajít na skleničku.“ Sklopila pohled a přešlápla z nohy na nohu.

Byla ze mě nervózní a její červenání bylo docela roztomilé, ale já teď o ženu opravdu nestál. Ne že bych žádnou nechtěl, jen jsem na to prostě neměl čas.

„Jasně, to bysme mohli,“ odpověděl jsem a měl chuť si v tu chvíli nafackovat. „Ozvu se ti.“

Byla to lež – neozvu se jí, ale nechtěl jsem ranit její city. Ženy znám; ta moje mě totiž naučila rozpoznat nálady, rozpoznat chování. Byla perfektní učitelkou a razila jedno pravidlo: „Ženu vždy potěš úsměvem a kladnou odpovědí, to je totiž to, co chceme slyšet.“

Držel jsem se toho pravidla, proto jsem nechal Amber žít s falešnou nadějí, že se jí jednou ozvu.

Odešla s úsměvem, takže jsem svůj úkol splnil.

Otočil jsem se a vykročil druhou stranou chodby, vyšel ven z budovy, do soumraku Chicaga, nasedl do svého fordu a rozjel se domů.

***

„Jdu pozdě, já vím,“ zavolal jsem hned po otevření domovních dveří směrem do útrob domu a vstoupil do předsíně. Tahle novostavba byla mým a Bečiným domovem teprve rok a půl, ale její koupě byla splněním dávného snu vlastnit dům na pobřeží; vždycky jsem přesně takový dům chtěl. Moderní konstrukce se zvedala do výšky a nabízela oddělené patro, což mi dávalo aspoň malou naději, že by tu se mnou dcera mohla zůstat i v dospělosti.

„Jako vždy,“ odpověděla mi Becca, jakmile jsem vstoupil do kuchyně, a já se

musel pousmát, nesouhlas jí z hlasu přímo čišel. „Vystydla ti večeře, abys věděl,“ přeměřila si mě hnědýma očima. Zdědila je po své matce… Byla to její malá třináctiletá kopie.

„Řešil jsem případ,“ pokrčil jsem rameny. „Jak bylo ve škole?“

„Tati, to je, jako by ses mě zeptal na kluka,“ protočila oči a sedla si naproti mně

k jídelnímu stolu.

Přede mnou se nacházel talíř s neurčitým druhem omáčky a bramborami. „Na ty máš ještě pořád čas,“ ušklíbl jsem se.

„Bude mi čtrnáct,“ zaprotestovala.

„No a?“ Nabral jsem si trochu jídla na lžíci a strčil si ji do pusy. „Panebože, kdo to vařil?“ zamračil jsem se. Bylo to nechutně přesolené.

„Já,“ uzemnila mě.

„Je to skvělý, zlato,“ usmál jsem se a polkl. „Mohla bys mi podat vodu?“

Měl jsem pocit, že mi právě odumřela játra.

„Dorothy dneska vůbec nedorazila,“ řekla a obrátila se na mě od dřezu, kde mi napouštěla vodu do sklenice.

„Vím,“ přikývl jsem a odhodlaně si nabral další sousto. „Dal jsem jí dneska volno, říkal jsem si, že to zvládneš.“

„Takže v tom, že zvládnu uvařit, uklidit dům a udělat si sama úkoly, mi věříš, ale co se týče kluků jsi proti?“ Zavrtěla hlavou.

„Znovu opakuju, že máš na nějaký kluky dost času,“ zvedl jsem k ní oči. „Takže, jak bylo ve škole?“

„Máš se dostavit do školy,“ zahučela polohlasně.

Zbystřil jsem a upřel na ni ten nejnaštvanější pohled, jaký jsem svedl. Její drobné tělo se zabořilo hlouběji do židle a úkosem na mě pohlédla zpod dlouhých řas. „Co?“ pokrčila rameny.

„Proč se mám dostavit do školy, Becco?“ pozvedl jsem obočí.

„No… víš, není to nic vážného, prostě jen… učitelka si na mě zasedla.“

„Tak ona si na tebe zasedla?“ zopakoval jsem a v duchu se musel smát tomu, jak průhledná její lež je. „Pravdu, Becco. Hned.“

„Zasedla si na mě.“

„Becco,“ ucedil jsem varovně.

„Fajn,“ povzdechla si a vzdorovitě zvedla ramena. „Měla jsem mít dneska tu prohlídku v redakci, když se chci hlásit na žurnalistiku… no a tak trochu jsem tam nešla a místo toho se s Brianem líbala na hřišti.“

S předstíraným klidem jsem odložil lžíci a utřel si pusu do připraveného ubrousku. „Nešlas na schůzku do redakce, protože ses líbala s nějakým Brianem, kterého mimochodem zabiju, a učitelka tě přistihla?“

„Když vynecháš to zabití Briana, tak je to zcela správně, a vlastně jsi jen zopakoval, co jsem ti řekla,“ pousmála se.

Krev se ve mně vařila a já bych ji nejradši na místě uškrtil.

„Telefon, Becco,“ napřáhl jsem ruku.

„Co?!“ vykřikla.

„Dej mi ten telefon,“ procedil jsem. „Máš domácí vězení na dobu neurčitou a zítra spolu zajdeme do školy. Až mi učitelka vysvětlí, co se skutečně na tom hřišti odehrálo, půjdeme do redakce, kde se omluvíš, a hodiny, které jsi tam měla strávit, si samozřejmě nahradíš novým termínem ve svém volnu, Becco.“

Do očí jí vyhrkly slzy, ale i tuhle její taktiku jsem měl už prokouknutou.

V dlani mi přistál telefon a její semknuté rty mi jasně naznačovaly, kolik slov by proti mně ráda použila.

„Jsi spokojenej?“ zeptala se mě jízlivě a zvedla se od stolu. „Nikdy tu se mnou nejsi, co umřela máma, jsi pořád jen zavřenej v práci a řešíš mrtvoly. Jsem ti ukradená, tak se nediv, že hledám něco, co mě přivede zpět k životu!“

Když zmínila smrt Andrey, taky jsem vstal. Z očí mi šlehaly blesky a já měl všeho akorát tak po krk. „Kdybys mi byla ukradená, tak tvoji školu ani tebe neřeším. Máma umřela, Becco, ale pořád jsme tým. Jen my dva, rozumíš? Musíme fungovat a já musím chodit do práce, abych ti mohl platit telefon, ze kterého voláš tak maximálně nějakým klukům, aby ses s nima mohla líbat na školním hřišti.“

Připouštím, že jsem zvedl hlas, aniž bych chtěl; proto mi odpovědí byly jen její rychlé kroky a dupaní do schodů, následované prásknutím dveří jejího pokoje.

Povzdechl jsem si a opřel se rukama o stůl. Rodinný večer, jaký jsem si přál.

2. Kapitola

Natáhla jsem na sebe stejné úzké černé kalhoty jako každý den, k nim černou halenku a vlasy nechala prozatím rozpuštěné. Prohlédla si svůj pečlivý make-up v zrcadle a usmála se na sebe. Perfektní jako vždy. V ložnici jsem popadla kabelku, která ležela na komodě, a vyšla do chodby.

„Zlato, dnes přijdu později,“ oznámila jsem svému snoubenci, který si právě naléval kafe.

„Vždycky chodíš pozdě, miláčku,“ pousmál se a vtiskl mi pusu na tvář. Oplatila jsem mu úsměv a přijala od něj hrnek s kávou.

„Máme toho teď prostě moc,“ pokrčila jsem rameny a usedla na barovou židli u bílé kuchyňské linky.

Ryan si založil ruce na prsou a podíval se na mě. Byl krásný jako vždy, vypadal pořád přesně tak, jako když jsem ho před dvěma lety poznala. Vlasy v odstínu špinavé blond, zelené oči a lišácký úsměv, který mu dodával velmi mladistvý vzhled.

Jsme stejně staří a naše setkání se odehrálo na svatbě mojí sestry. Byla to láska na první pohled, byli jsme si souzení – tak to aspoň říkalo okolí. Dala jsem jim za pravdu, Ryan je můj protipól.

„Co?“ rozesmála jsem se pod jeho pátravým pohledem.

„Víš, napadlo mě, jak dlouho to takhle chceš ještě dělat.“ Pozvedl obočí a napil se.

„Chci dělat co, Ryane?“ Zvedla jsem se, abych si do kávy přilila trochu mléka.

„Myslel jsem, žes říkala, že se začneme pokoušet o dítě.“

„Blbost.“ Otočila jsem se k němu. „Kdy jsem to řekla?“

„Budou to tak tři týdny.“

„Nejsem si toho vědoma,“ zahučela jsem a radši si spálila patro, jen abych už dopila kávu a mohla jít.

„Pokaždé se z toho snažíš vykroutit, Gabi, a bude to takhle vždycky.“

Došla jsem až k němu a natáhla se na špičky, abych ho mohla políbit. „Vždycky to tak nebude, jen prostě nejsme na dítě připravení, miláčku. Mám slibně rozjetou kariéru, můžu být šéfredaktorka, copak mi to nepřeješ?“

„Samozřejmě že ano, jen si myslím, že u tebe bude práce vždycky na prvním místě,“ ušklíbl se, ale polibek mi oplatil.

„Uvidíme se večer.“

„Pokud už nebudu spát,“ zavolal za mnou.

Zamávala jsem mu a byla skutečně ráda, že je tahle debata za mnou. Před bytem jsem mávla na projíždějící taxi a naskočila do auta, které mě mělo dovézt ke GhostStories s.r.o.

***

„Slečno Parkerová, mám ty sloupky, co jste chtěla,“ zaklepala mi na dveře stážistka Stacy.

Nechápala jsem, proč naše noviny najímají třináctileté nebo čtrnáctileté děti na pozici rádoby stážistů. Bylo mi samozřejmě jasné, že je to dobré pro veřejnost, dáváme tak šanci mladým nadaným budoucím novinářům vyzkoušet si, jaké to bude, až dostudují. Jenže na to podle mě mají ještě dost času. Proboha, vždyť to jsou ještě děti, co za sebou nemají ani střední školu.

„To jsi hodná, polož mi je tady,“ přikývla jsem a ukázala na pracovní stůl, který byl v obležení různých článků. „Ty ale nejsi moje stážistka. Chceš mi říct, že slečna Carterová opět nepřišla?“

„Nevím, slečno, nemluvila jsem s ní,“ pípla a odešla z kanceláře.

Přesně jak jsem říkala, byly to děti a na děti není spolehnutí. Praxi u nás měli vždy ob týden. Týden škola, týden praxe a tohle byl už druhý den, co se tu ta holka neukázala.

Prošla jsem kolem kójí, ve kterých seděli různí stážisti, až do kuchyňky, nalila si kávu a povzdechla si nad představou dnešního náročného dne. Přes prosklenou zeď zasedačky jsem viděla, že se místnost začíná pomalu naplňovat. Dnešní schůze mi přišla… no, řekněme zbytečná.

„Gabi?“ kývla na mě hlavou Roxy, moje dobrá kamarádka. „V kanceláři na tebe čeká nějaká holka a je s ní sexy chlap.“

„V mojí kanceláři?“ podívala jsem se na ni nechápavě.

„Řekla bych, že to bude ta, co se zatím neukázala.“

„Neříkej.“ Podívala jsem se na hrnek s kávou. „Tak ať si počká, než se mi došlehá mléko.“

„Jsi fakt zlá,“ rozesmála se.

„No co? Já jsem na ni čekala dva dny.“

„Bylas proti tomu, aby se tu pohybovaly děti, a teď jsi na ni čekala?“ připomněla mi moje slova ze schůze minulý týden.

„No nemá mi kdo dělat kafe, ne?“ rozesmála jsem se společně s ní.

„Vážně ho necháš čekat?“ povytáhla pobaveně obočí.

„Koho?“

„Toho sexy chlapa.“

„Jakýho?“

„Jsi hluchá?“ zavrtěla hlavou a vytáhla si z lednice minerálku. „Říkala jsem ti, že s ní přišel vážně sexy chlap.“

„Jestli to bude ten, co ji dva dny zdržel, vynesu je v zubech oba,“ ucedila jsem, přidala do hrnku s kávou našlehané mléko a vyšla z kuchyňky. Se zdviženou bradou a rovnými zády jsem autoritativním krokem došla až ke kanceláři. „To jsou k nám hosti, popravdě už jsem vás tu ani nečekala, slečno Carterová. Mohla jsem vám napsat špatný posudek a tím by to bylo vyře…“

Zmlkla jsem v půlce věty, protože se na mě dívaly ty nejmodřejší oči, jaké jsem kdy viděla. Muž, který s ní přišel, určitě není její přítel, ale otec, pomyslela jsem si. Musel měřit tak metr devadesát; převyšoval mě o půl hlavy navzdory tomu, že jsem měla opravdu vysoké podpatky. Svalnatá postava, autoritativní držení těla. Ruce založené v podpaží jen zdůrazňovaly jeho svaly na rukou. Rozkročené nohy signalizovaly, že už tu na mě nějakou chvíli čekají. Přejela jsem pohledem od jeho značkových kalhot přes bílé tričko až k širokému krku, ostře řezané čelisti s ďolíčkem na bradě a s jednodenním strništěm. Maličko zakřivený nos mu na kráse rozhodně neubíral. Rty měl pevně semknuté, přesto mi neunikla jejich plnost, přímo vybízela ponořit se do nich a užít si orgasmickou jízdu jako na horské dráze. Zabloudila jsem očima ještě trochu výš a začala se skoro topit v modři oceánu, který mu bouřil v očích.

Odkašlal si a natáhl ke mně ruku. „Slečno Parkerová.“ Přijala jsem jeho dlaň, slabě mi potřásl rukou a stiskl prsty. „Jsem Tyler Carter, tohle je moje dcera Becca Carterová.“ Kývl hlavou za sebe, kde se krčila moc hezká dívka. Nemusel ani říkat, že je to jeho dcera, protože mu byla opravdu podobná. Rozdíl byl jen v očích, ty její byly čokoládově hnědé.

„Dobrý den,“ pousmála jsem se, když jsem se vzpamatovala a našla ztracenou řeč. Jeho rozložitá postava a nepředstavitelně přitažlivá vůně mi vzaly dech. „Posadíme se?“ ukázala jsem na židli. Nesedl si.

Jeho dcera protočila oči a zabořila se ještě o trochu hlouběji do židle, na které už seděla.

„Na to nemám čas,“ ušklíbl se a o židli se opřel rukama. „Moje dcera by vám ráda něco řekla.“

Přikývla jsem a podívala se na malou stážistku, abych nehltala jejího otce očima.

„Já…“ začala nerozhodně. „Nemohla jsem včera přijít, měla jsem alergii a…“

„Becco,“ pronesl varovně její otec hlubokým hlasem.

„Dobře, já… nemohla jsem přijít… protože jsem měla spoustu úkolů,“ pousmála se.

„Vsadím se, že za tím byl kluk,“ předběhla jsem jejího otce, který už se znovu nadechoval.

Becca si mě přeměřila pohledem, jako kdyby čekala, že zpod stolu vytáhnu věšteckou kouli. „Jak to víte?“ zeptala se nechápavě.

„Taky jsem byla mladá,“ pousmála jsem se.

„V pravěku,“ pronesla tiše, přesto jsem jí zřetelně rozuměla.

Její otec si povzdechl, a upoutal tak mou pozornost. „Omlouvám se za včerejšek, ta stáž je pro ni opravdu důležitá. Nemůže si dovolit sem nechodit, pokud se chce dostat na prestižní univerzitu, že, Becco.“

Ta poslední slova byla určena především jí. Každé z nich pronášel s důrazem, který způsobil, že mi páteří projelo příjemné zamrazení a rozběhlo se do celého těla.

„Pokud to bylo jen jednou, můžu přivřít oči,“ pousmála jsem se na něj.

„To byste byla opravdu velice laskavá,“ přikývl a stiskl dceři rameno. „Když mě omluvíte, budu muset už jít.“

„V kolik dneska přijdeš?“ zvedla k němu Becca hnědé oči.

Vzala jsem ze stolu složku papírů a předstírala, že čtu nejnovější výtisk, abych jim poskytla trochu soukromí. Místo toho jsem poslouchala jeho sexy hluboký hlas a vnímala tu zatracenou vůni, která mě přiváděla k šílenství.

„Dřív než v osm to nestihnu,“ odpověděl jí. „Dostaneš se pak domů?“

„Zvládnu to,“ povzdechla si.

„Fajn, večeři koupím cestou,“ pousmál se. „Slečno Parkerová?“

„Ano?“ zvedla jsem pohled.

„Těšilo mě.“

Znovu mi stiskl ruku a já se neubránila myšlenkám na to, jak svou velkou dlaní tiskne spíš můj zadek. „Mě taky. Mějte se, pane Cartere.“

Trochu nakřivo se pousmál a odhalil tak bílé zuby. Když vycházel z kanceláře, neodolala jsem příležitosti vyprovodit ho pohledem a sakra, zabijte mě někdo, jestli tohle nebyl ten nejvíc sexy zadek, jaký jsem kdy viděla.

„Líbíte se mu,“ pronesla Becca, když mi jeho široká ramena zmizela z dohledu.

Obrátila jsem k ní pohled. „Co prosím?“

„Líbíte se mu,“ zopakovala a ukázala palcem s černě nalakovaným nehtem na dveře, ze kterých její otec právě vyšel ven. „Většinou se nevybavuje ani si nepotřásá s nikým rukou, nesnáší mluvení a kontakt s lidmi.“

Přejela jsem ji pátravým pohledem a přemýšlela, jestli to bude oříšek, nebo jestli spolu budeme vycházet. V každém případě bude potřeba nastavit pravidla, pomyslela jsem si.

3. Kapitola

Přišel jsem kvůli návštěvě redakce pozdě do práce. Díkybohu to nikdo nekomentoval – všichni tady věděli, kdo jsem, odkud jsem přišel a čeho jsem schopný. Jediný, kdo si neodpustil poznámku, byl Luigi, můj kolega.

„Zase pozdě, Tylere,“ utrousil, když jsem prošel okolo jeho kanceláře. Zarazil jsem se v půlce kroku, nakoukl k němu a zeptal se: „Máš dceru, Luigi?“

„Ne, zato mám dva kluky.“

Neznal jsem lidi z oddělení tak dobře, abych o nich něco věděl. Práce pro mě byla přednější než dobré vztahy mezi kolegy.

„Věř mi, že kdybys měl dceru, taky chodíš pozdě,“ ušklíbl jsem se.

„Nemohla si vybrat, co na sebe?“ rozesmál se.

„Byl jsem za ni orodovat na stáži,“ pokrčil jsem rameny.

„Na to bysme si měli dát panáka. Co dneska?“ zahýbal na mě obočím.

„Dneska to nedám, slíbil jsem Becce večeři.“

„Tvoje stará?“

Zamračil jsem se a semkl rty. „Ne.“

Zvedl ruce, abych se uklidnil, a kývl hlavou. „Promiň.“

Otočil jsem se, abych vyšel ze dveří, a narazil do Henriho. „Dost že jsi tu, Tylere, šéf se po tobě shání, bude vyjíždět tým. Našli barák toho parchanta, co uřezává ženským kusy těl. Chce tě tam.“

„Víc lidsky už to neumíš?“ rozesmál se Luigi.

„Jako co?“ nechápal Henri.

„Říct to víc lidsky,“ zavrtěl Luigi hlavou

„O čem to…“

Nechal jsem je, ať se dohadují, spěšně došel k Mitchově kanceláři, zaklepal na dveře, a aniž bych čekal na vyzvání, vpadl jsem dovnitř. „Sháněl jsi mě?“

„Běž se oblíknout,“ přikývl. „Vyrážíte do terénu.“

Kývl jsem, že rozumím.

„Ty, Cartere…“

„Jo?“ zarazil jsem se napůl venku ze dveří.

„Když to nepůjde jinak, chci toho chlapa klidně i mrtvýho.“

„Jasně.“ Rozhodl jsem se, že si dnešek užiju. Potřeboval jsem se vybít a neznám nic lepšího než to udělat na pošahaným magorovi.

***

„Nasedejte. Chci vidět precizně odvedenou práci, žádný chyby na svojí akci netoleruju. Vidím všechno, budu vás sledovat, pokud zaváháte, už si tu neškrtnete,“ podíval jsem se na chlapy v neprůstřelných vestách se samopaly v rukou.

O dvacet minut později jsme vyskákali před odlehlým domem v lese a tiše jako pěny našlapovali lesním porostem. Já se převlékl v autě, takže jsem teď vypadal stejně jako chlapi.

Zakroužil jsem prsty a po ohledání okolí domu všichni došli ke vchodu. Vypadalo to tu jako v krajině nikoho, tak prázdné a tiché místo se jen tak nevidí.

„Šéfe,“ zašeptal muž, který stál nejblíž u mě. „Na zahradě je plno klecí s kostma.“

Přikývl jsem, pistoli si přitáhl blíž k sobě a ukázal na prosklenou výplň dveří. „Jdeme.“

Stačilo vystřelit jen jednou a celé sklo se rozsypalo. Vběhli jsme dovnitř, nebylo totiž moc času, prošli celý dům, ale nikde nebylo po nikom ani památky. Ukázal jsem na sklep a vydal se tam, dva muži z týmu mě následovali s připravenými samopaly, schopní zabít cokoli, co by se pohnulo.

Ve sklepě byly kóje, které připomínaly klece pro zvířata, každá měla dveře s malou škvírou. Podzemními prostory problikávalo červené světlo jako na jatkách, až mi z toho přeběhl mráz po zádech. Nahmatal jsem u opasku baterku a do jedné škvíry posvítil.

„Do prdele,“ vyhrkl jsem, když mi došlo, že svítím do očí nějaké dívky. Krčila se ve tmě kóje jako raněné zvíře.

„Otevřete to!“ zařval jsem na své muže.

O sekundu později se začalo ozývat rozbíjení zámků.

„Vydrž, dostanu tě ven,“ řekl jsem té dívce.

Když se začala smát, došlo mi, že tu něco nehraje. Všechny dívky byly venku, napočítal jsem jich celkem pět. Kývnutím jsem týmu naznačil, že se vydáme zpátky ven, protože po ohledání zbytku sklepa jsem už žádnou další vězeňkyni nenašel.

„Jdete pozdě,“ zašeptala jedna z nich tak zničeným hlasem, až jsem se po ní otočil.

A pak jsem ten plyn ucítil. Bylo to plíživé jako smrt, která po nás šla, a my ji nezaznamenali.

„Ven!“ zařval jsem z plných plic a popadl do náruče dvě dívky zhruba v Bečině věku. Šlo o sekundy, nezbývalo už moc času…

Musel to vědět, musel vědět, že sem dorazíme. Byla to past a já jsem do ní nakráčel přesně, jak si přál.

4. Kapitola

Vyšla jsem z konferenční místnosti a hlasitě si oddechla. Porada, která trvá dvě hodiny, by vyčerpala každého. Došla jsem do své kanceláře a doufala, že Becca splnila úkoly, které ode mě dostala. Když jsem ovšem viděla prázdný stůl, na kterém nestála ani horká káva, ani neležely další vytištěné články ke kontrole před tiskem, moje tvář začala nabývat nebezpečně rudého odstínu.

„Slečno Carterová?!“ zakřičela jsem, až jedna z asistentek, která procházela kolem kanceláře, nadskočila.

„Ano?“ nakoukla do dveří.

„Řekněte mi,“ poklepala jsem si prstem na horní ret, „co jsem vám řekla, než jsem odešla na poradu?“

„Hmm… možná něco v tom stylu, že chcete mít uklizený stůl?“ nakrčila čelo.

„Ooo, vážně?“ pozvedla jsem obočí. „Řekla bych, že jsem žádala o hrnek horké kávy s trochou mléka a štos výtisků, u kterých měla proběhnout kontrola.“

„Víte, slečno Parkerová, tohle mě nebaví… kam se sakra dostanu s tím, že vám budu dělat kafe a nosit papíry? Do kanceláře? To nechci, na to mi bude stačit vystudovat střední školu. Chci do akce, chci nějakou zábavu a chci být v centru dění,“ pokrčila rameny.

Oficiálně mi došla slova a to se mi skutečně ještě nikdy nestalo.

„Chceš být v centru dění?“ vzchopila jsem se po chvíli.

„Ano,“ přikývla odhodlaně.

„Tak projdi mou kanceláří přes kóje stážistů, naproti je místnost, které říkáme kuchyňka. Tam zapni konvici, do hrnku mi nasyp jednu lžičku kávy, tu tolik potřebnou věc k tomu, abych tě neroztrhla jako hada a na místě tě nevyrazila, a zalij to tou horkou vodou, co se uvaří, do tří čtvrtin hrnku. Pak to dolij mlékem a zvedni hrnek. Tvoje akce bude hodnocená na výbornou, pokud to nerozliješ,“ pousmála jsem se sarkasticky.

Myslela jsem si, že mi něco odsekne nebo prohodí nějakou připomínku. Místo toho semkla rty a s přikývnutím odešla udělat, co jsem jí řekla.

O deset minut později se ozvala rána, až jsem nadskočila v židli, a vzápětí křik, což mě přimělo vyjít z kanceláře.

Becca seděla na zemi a držela se za kotník, tričko i kalhoty měla potřísněné kávou a do očí jí začaly stoupat slzy ponížení.

„Nemáte co na práci?“ zavrčela jsem na čumily. Přestali pracovat a dívali se na stážistku, která prostě dneska neměla svůj den.

Všichni se rozprchli a s předstíraným nasazením začali pracovat.

„Jsi v pohodě?“ sklonila jsem se k ní a natáhla ruku.

„Podělala jsem to,“ zašeptala.

„Prostě ti dneska někdo nepřeje,“ pokrčila jsem rameny, když mě za tu ruku chytla a snažila se vytáhnout nahoru.

Znovu tlumeně vykřikla a podívala se na nohu.

Zavřela jsem oči. „Neříkej mi, že to máš zlomený.“

„To nevím, ale bolí mě víc ruka než noha.“

„Sakra,“ zahučela jsem a pomohla jí se zvednout, tak aby na bolavou nohu nestoupla. „Hej, ty,“ zavolala jsem na mladého stážistu.

„Já?“ ukázal na sebe.

„Jo, ty,“ přikývla jsem a podpírala Beccu. „Jak se jmenuješ?“

„Phillipe.“

„Výborně,“ řekla jsem a s jistotou věděla, že do zítra jeho jméno zapomenu. „Poslouchej mě, skoč za Lukem a řekni mu, že vezu Beccu do nemocnice, po zbytek dne už nebudu k dispozici.“

„Za Lukem?“ podíval se na mě nechápavě.

„Za šéfem,“ upřesnila jsem a dovedla Beccu ke své kanceláři. „Opři se, vezmu si jen kabelku.“

„Zavoláme tátovi?“ podívala se na mě zpod řas.

„No…“ otočila jsem se na ni váhavě.

„Radši ne,“ zavrtěla hlavou.

Pro jednou jsem s ní musela souhlasit, rychle si oblékla kabát a přes rameno přehodila tašku.

„Jdeme,“ zavelela jsem a prošla s ní ven z budovy, abych nám chytila taxíka.

***

„Zlomené to nemáte, slečno Carterová, každopádně jste si ruku narazila pořádně. Mohla z toho být zlomenina, ale díkybohu jste ruku otočila správně,“ prohlásil doktor, který se díval na snímek z rentgenu.

„Takže to má jen naražené?“ zeptala jsem se ho.

„To je někdy horší jak zlomenina,“ přikývl a vytáhl z kapsy pláště malou baterku. „Mrkneme se na hlavu.“

„Do té jsem se nebouchla,“ protestovala Becca.

„Sleduj světlo,“ nařídil jí pohledný doktor. Měl černé vlasy jako Tyler Carter, ale na rozdíl od něj měl tenhle doktůrek méně svalů a širší úsměv, který mu opravdu slušel.

„Tady to vypadá v pořádku, co ta noha?“

„Trochu pobolívá,“ přikývla Becca. „Ale řekla bych, že to rozchodím.“

„Dám ti na ni ortézu, stejně jako na ruku.“

„Ale já potřebuju chodit na…“

„Kam?“ podíval se na ni doktor stejně jako já. Protože jsem nechtěla věřit tomu, že by řekla na stáž.

„Já… chodím tancovat a zpívám… baví mě to,“ zašeptala tak tiše, že jsem ji skoro neslyšela.

„To ničemu nevadí, Becco,“ pousmál se doktor. „Nohu alespoň rozhýbeš.“

„Takže mě to nijak neomezí?“ zvedla překvapeně oči.

„Ne,“ uklidnil ji doktor. „Předepíšu ti nějaké masti, kterými si to budeš natírat, a tady tvoje máma dohlédne na to, abys to nezanedbávala.“

S Beccou jsme se na sebe podívaly, nazval mě její matkou bez mrknutí oka.

„Ona ale není…“

„Já nejsem…“

„Nejste její matka? V tom případě tu potřebuju zákonného zástupce,“ zvedl doktor oči od papírů, do kterých něco zapisoval.

„Chci říct…“

„Chtěla jsem říct…“

Zase jsme obě promluvily ve stejnou chvíli.

„Chtěla jsem jen říct, že nejsem lékařka, nevím, jak jí ty mastičky mazat,“ usmála jsem se na něj.

„To je v pořádku, paní Carterová, je to jednoduché. Stačí třikrát denně promazat bolavé místo, tady máte ty ortézy, bohužel jsou zpoplatněné.“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem a sáhla do kabelky pro peněženku. „Kolik?“

„Osmnáct set dolarů.“

„Za jednu?“ vyhrkla jsem.

„Ne, za obě dvě,“ zvedl ke mně oči.

Vzala jsem si od něj za ty nekřesťanské peníze dva balíky ortéz v ochranné fólii a otočila se na Beccu, která si nenápadně oddechla, a ušklíbla se na ni. Když nám doktor dal papíry a vyprovodil nás z ordinace se slovy, že se máme dostavit za tři týdny na kontrolu, oddechla jsem si i já.

„Co teď?“ podívala se na mě, když jsme čekaly na Uber.

„Teď tě odvezu domů.“

„Měla jsem na dnešek plány,“ povzdechla si.

„Dnešní tancování budeš muset vynechat,“ pokrčila jsem rameny a pomohla jí nasednout do auta.

„Nechtěla jsem jít dneska tancovat, ale udělat tátovi dobrou večeři, umýt si vlasy a omluvit se mu za to, co jsem mu včera řekla,“ povzdechla si. „Teď to všechno padá.“

Studovala jsem její profil a říkala si, co v sobě ta holka sakra nosí za potenciál, že se jednou chová jako fracek, a potom jako rozumná holka, než mi došlo, že je to puberta a já byla úplně stejná.

„Pomůžu ti, chceš?“ zeptala jsem se jí.

„Jako s vařením a mytím vlasů?“ podívala se na mě překvapeně.

„Tak nějak,“ přikývla jsem a trochu se pousmála.

„To by bylo perfektní.“

Podívala jsem se z okénka a požádala řidiče, ať mi zastaví u obchodu.

„Co má tvůj táta nejradši?“

„Italskou kuchyni.“

„Fajn,“ povzdechla jsem si a rozhodla se k surovinám přikoupit i kuchařku.

„Gabi?“ ozval se po chvíli její hlas do ticha v autě. „Omlouvám se za dnešek a děkuju ti.“

„Někdy si to vyberu,“ usmála jsem se na ni.

„Za to ti udělám to úplně nejlepší kafe na světě.“

„To snad radši ani ne,“ zděsila jsem se.

Obě jsme vyprskly smíchy a já doufala, že si to u svého otce vyžehlí stejně jako u mě.

5. Kapitola

Po dnešku jsem toho měl opravdu plné zuby. Výbuch domu, pět ztracených holek, které se po dlouhé době shledaly se svými rodiči, rozruch, pozornost médií…

Byl jsem zralý na vanu a pořádný spánek. Nic víc jsem si dneska ani nepřál, možná ještě vychlazené pivo. Nasedl jsem do auta a vydal se k domovu, hodiny ukazovaly přesně půl desáté večer. Kurva, zase jdu pozdě, prolétlo mi hlavou. Plynový pedál se o trochu přiblížil podlaze.

„No, my jsme –“