Sharon Page – Hříšní vévodové 1

Hluboko ve vášni

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna PB tisk, Příbram

Z anglického originálu Deeply in You

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Design © Rafael S. | Fotografie © Martin Šebesta

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2014 Edith E. Bruce

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-28-8

Print: ISBN 978-80-87720-29-5

Sharon Page

Hříšní
vévodové

kniha 1.

Hluboko ve vášni

Deeply in You

Knihy v této sérii

Vážené čtenářky

Jsem nadšená, že vám mohu představit svou zbrusu novou sérii Hříšní vévodové. V hloubi duše jsem si vždycky přála napsat sexy, emotivní regentskou romanci s guvernantkou jako hrdinkou a nemravným, zhýralým vévodou. Je to jeden z mých nejoblíbenějších romantických žánrů a já jsem toužila vytvořit vlastní výjimečnou guvernantku a svého jedinečného vévodu.

V románu Hluboko ve vášní není Helena Winsomeová jen guvernantkou, ale musí také špehovat bohatou smetánku a sbírat skandály pro vlastní bulvární sloupek v časopise, který vydává její nevlastní bratr. Sloupek píše jako Lady X a vydělanými penězi chce zachránit rodinu před chudobou. Když však začne sledovat vévodu z Greybrooku, aby získala důkazy, že je zrádce a odhalila jeho tajemství, musí se s tímto zhýralým šlechticem i osobně sblížit. Greybrooka dráždí odmítavá, ale přirozeně smyslná slečna Winsomerová. Neodolá a svede ji do svého rozkošně hříšného světa. Je to můj oblíbený typ hrdiny – raněný muž, který je zároveň vášnivý a ochranitelský.

Ačkoli jsem si zamilovala psaní fantasy romancí – upíří sérii Vábení krve už jsem vám představila, návrat do nemravného regentského světa, o kterém jsem poprvé psala v knihách Hřích, Vášeň a Chtíč, mě nesmírně bavil. Doufám, že se vám kniha bude líbit!

Sharon Page

Chtěli bychom upřímně poděkovat několika úžasným lidem, bez nichž by obálka této knihy nebyla tím, čím je.

DJ Andree Pomeje a jejímu snoubenci Petrovi děkujeme za nezapomenutelné chvíle před objektivem. Vaše energie a charisma opravdu oživily obálky všech tří knih.

.

Našemu fotografovi Martinovi patří obrovský dík za to, jak dokázal tyto chvíle zachytit. Tvá práce nám ukázala, jak výjimečné mohou být vteřiny, když je správně zvěčníš.

.

A samozřejmě bychom nemohli zapomenout poděkovat paní Heleně Konarovské za její nádherné, luxusní korzety. Přidaly těmto fotografiím ten správný šmrnc a eleganci.

.

Děkujeme vám všem za úžasnou spolupráci. Díky vám jsou obálky Hříšných vévodů zcela jedinečné.

1

Než začneme. Na konci této knihy najdete nejen odkaz na bonusovou kapitola tohoto příběhu, ale i přehledný seznam postav a jejich mnoha jmen, které se v této knize objeví.

* * *

Londýn – květen 1819

Kdyby se nejdivočejší fantazie guvernantky zhmotnila a ožila, vypadala by přesně jako Vévoda z Greybrooku.

Ze svého stanoviště, lavičky na Berkeley Square, slečna Helena Winsomevá potají studovala vévodu, který s lehkostí a grácií vystupoval z lesklého černého kočáru. Vysoký klobouk mu přidával dobrých třicet čísel k už tak pozoruhodné výšce. Třívrstvý kabát mu splýval ze širokých ramen a houpal se kolem něj rozepnutý, když kráčel k hlavnímu schodišti velkolepého městského domu. Mohla tak zahlédnout vévodovy mužné boky i dlouhé nohy. Krejčí mu musel ušít kalhoty na míru, protože mu padly jako ulité. Těsně obepínaly svalnatá stehna.

Greybrooke, svobodný, bohatý a krásný, byl kořistí roku. Byl vlastně kořistí roku už pět let. Žádná dáma si nezískala jeho srdce a nezlákala ho ke sňatku. Ale šuškalo se, že ho matrony a vdovy horlivě pronásledují, aby se pokusily dostat se mu do postele, byť jen jedinkrát. A křehké panny? Ty prý omdlévají, když se na ně v Hyde Parku usměje.

Praktická Helena se nad takovými drby jen ušklíbala, i když pozorně vnímala každý pikantní detail. Jak by mohl úsměv nějakého gentlemana přivést ženu do bezvědomí? Za ta léta, která strávila jako guvernantka v bohatých rodinách, se setkala s mnoha pohlednými mladými muži, a nikdy se jí nestalo, že by při pohledu na některého z nich omdlela.

Přimhouřila oči ve snaze lépe zaostřit a spatřit víc.

Nevšimne si vévoda, že po něm pokukuje? Riziko odhalení jí vzrušením zrychlilo tep. Kdyby zahlédl, jak se na něj dívá, co by udělal? Přišel a pokáral ji? Spíš by jí jen přes ulici věnoval darebácký úšklebek a pak ji ignoroval.

Alespoň jedna věc hrála v Helenin prospěch. Nikdy by nepodezíral nenápadnou guvernantku, že je špionka.

Z kapsy sukně vytáhla divadelní kukátko a otevřela ho. Ostatní guvernantky a ošetřovatelky se procházely parkem, tlačily kočárky nebo držely za ruce malé děti. Na sluncem zalitém náměstí bylo v tomhle příjemně teplém květnovém odpoledni rušno. Helena si však vybrala klidné zákoutí nedaleko ulice a posadila se na lavičku pod velkým dubem. Nikdo o ní nevěděl. Nikdo si jí nevšímal, navzdory houfu dětí okolo sebe! Blízko na trávě seděli její mladí svěřenci – lordi Michael a Timothy si hráli s míčem, lady Sophie měla nos zabořený v knize. Jejich mladá teta, lady Maryanne, seděla s nimi a splétala si po hmatu barevné stužky. Ačkoli jí bylo devatenáct, Maryanne byla stále jako dítě, protože byla od čtrnácti let slepá, a to značně omezovalo přechod dívky v mladou ženu. O zrak přišla ve čtrnácti letech a od té doby se o ni staraly guvernantky.

Navíc před sebou měla Helena kočárek, takže se měla v případě potřeby za co schovat. Kdyby se vévoda opravdu podíval jejím směrem, mohla by rychle obrátit pozornost k patnáctiměsíčnímu lordu Edwardovi, který spokojeně dřímal v peřinkách. Záměrně se nabídla, že vezme malého Edwarda s sebou místo jeho guvernantky! Díky němu působila ještě nevinněji. Vždyť který špión by měl u sebe miminko?

Helena si přiložila kukátko k očím a ze rtů jí sklouzlo hlasité, ostré vydechnutí.

Ne snad, že by vévodu už tři týdny nepozorovala, kdykoli mohla! Vždyť si vzala týden na to, aby se zabydlela na pozici guvernantky u vévodovy sestry, lady Winterhavenové. Ale pokaždé, když Greybrooka spatřila, orosila se jí pokožka potem a pod korzetem jí bylo nepříjemně horko.

Teď už chápala, co znamená výraz povolná žena, protože měla sama chuť si svléknout šaty a servat ze sebe korzet, jak rozpáleně se cítila.

Určitě to byly nervy, kvůli nimž si připadala napjatá jako přetočené hodiny. Při honbách za skandály sice dost riskovala už dřív, ale nikdy předtím nezažila nic podobného tomuto podivně úzkostnému pocitu…

Než Greybrooke vyšel po schodech k domu milenky, zastavil se, aby si prohlédl ulici kolem sebe. Možná se chtěl ujistil, že se manžel lady Montroyové nevrací domů dříve.

Díky tomu si mohla Helena podrobně prohlédnout vévodovu tvář.

Plné, široké rty na Angličanovi vypadaly skandálně smyslně. Lícní kosti byly stejně výrazné jako útesy v Doveru – vysoké, ostré a krásné. Zpod klobouku se vlnily vlasy temné jako uhel. Barvu vévodových očí neviděla, protože je stínily husté černé řasy. Ten pruh čisté černi dodával mužským očím strhující efekt a ji pokaždé připravil o dech. Možná už přece jen chápala, proč méně obezřetné dívky kvůli vévodovi omdlévají.

Jeho Milost konečně přistoupila ke vchodovým dveřím a prudce zabušila. Dveře se otevřely, mladý lokaj se uklonil a vévoda zmizel uvnitř.

Helena odložila divadelní kukátko a schovala ho zpátky do kapsy sukně. Srdce jí rychle bušilo a nedokázala ho ukáznit ani pomalým dýcháním. Od chvíle, kdy před měsícem dostala tenhle úkol, zjistila, že člověk nemůže sledovat vévodu z Greybrooku a vyváznout bez úhony.

Poslední tři noci se jí o něm zdálo! Jí, té nejpragmatičtější ženě v Anglii, jediné guvernantce v zemi, která netoužila padnout do oka tomuto bohatému muži.

A fantazie, co mysl v noci vytvářela?! O vášnivém laskání způsoby, o kterých ani nevěděla, že by je znala! Tedy dokud je neprožila ve spalujících, vzrušujících, neslušných snech.

Přestaň, Heleno!

Musí si připomenout důvod, proč vévodu z Greybrooku tajně sleduje. Nebyla to jedna z obvyklých misí, kdy se snažila odhalit šťavnatý skandál pro svůj sloupek v novinách nevlastního bratra – velmi populární rubriku Společenské listy Lady X. Byla tu proto, aby se dozvěděla co nejvíc o vévodových zvycích a každodenním programu. Měla zjistit, kam chodí, s kým se stýká a kdy pravidelně opouští svůj dům. Všechny ty informace potřebovala, aby mohla vymyslet plán, jak získat potřebný důkaz.

Důkaz, že byl vévoda z Greybrooku za války zrádcem a špionem Napoleona.

Ale pro tentokrát byla i guvernantkou. Proto vytáhla z kočárku zastrčenou knihu a pokynula dětem, aby se shromáždily. „Je čas na pohádku.“

„Ještě ne!“ Michael, nejstarší chlapec, dědic hraběte z Winterhavenu, vstal a rozběhl se k ní. V ruce svíral kriketový míček, kterým si předtím házel s bratrem.

„Winnie,“ použil přezdívku, kterou nové guvernantce dal, „zahraješ si nejdřív s námi s míčkem? Timothy je na házení ještě moc malý. Pořád mu teče z nosu.“

Čtyřletý lord Timothy se potácel na malých nožkách a otíral si nos do rukávu.

Zasmála se. „Vy, mladý muži, si vezměte kapesník.“ Helena vytáhla čtverec plátna a přitiskla ho chlapci na nosík. „Teď musíš fouknout nosem.“

Ale Timothy se místo toho nadechl a pak se rozkašlal. Snažila se ho přemluvit, sama se vysmrkala, ale nedokázala ho přimět, aby to udělal. To Michael hrdě ukázal, že smrkat zvládne sám, a ona ho pochválila.

„Samozřejmě, že to umím,“ řekl vážně. „Musím se naučit, jak se chovat jako gentleman, protože se stanu hrabětem. Už teď jsem vikomt.“ Michael už měl titul – čestný titul – a každý den to svým sourozencům několikrát připomínal.

„Gentlemani se také chovají s jistou skromností,“ upozornila ho Helena jemně.

„Ne, nechovají.“ Michael zavrtěl hlavou a zlaté vlny mu poskočily kolem obličeje. „Strýček Grey říká, že ne. Říká mi, že až budu velký, budu ženám lámat srdce a že musím být připravený na obdiv, kterého se mi nakonec dostane.“

„To ti říká? To je od něj velmi špatné. Gentleman by neměl lámat srdce. To je chování darebáka.“

Strýc Grey byl vévoda z Greybrooku, a to byl důvod, proč si Helena našla práci u vévodovy sestry a švagra. Jako guvernantka mohla poslouchat drby služebnictva a zjišťovat o vévodovi nejrůznější informace včetně toho, že jeho nejnovější milenka žije na Berkeley Square.

V myšlenkách se zatoulala k vévodovi. V duchu ho následovala do domu. Čekala na něj milenka lady Montroyová v ložnici? Helena si představovala, jak vévoda stoupá po schodech a svalnaté dlouhé nohy zdolávají schody po dvou. Ještě, než dojde ke dveřím, popadne kravatu, jedním škubnutím ji rozváže a obnaží si hrdlo. Na čelisti má stín strniště, a až ho hraběnka políbí na krk, ochutná čistou mužskou kůži. Ucítí vůni exotického santalového dřeva z mýdla. On si ji přitáhne k vášnivému, spalujícímu polibku…

Ale budou to dělat v hraběnčině ložnici? Co přesně lidé dělají při tajných aférkách? V novinách sice četla o milostných poměrech nebo nemravných skandálech, ale stejně netušila, co spolu páry dělají, když jsou o samotě.

A jak to vlastně dělají? Jak může nějaká žena sdílet lože s manželem i milencem a nebýt ochromena pocitem viny? Kradou snad chvíle vášně na pohovce v obývacím pokoji? Na lavici u klavíru? Na zahradě, schovaní mezi růžemi?

Jaké by to bylo, kdyby se pohledný gentleman rozvalil na záda na měkké trávě pod voňavými růžemi a přitáhl si ji na sebe?

Buď rozumná!

Senzační pikantnosti prodávaly noviny. Helena to věděla z vlastní zkušenosti. Ale tady v parku, kde měla povinnosti vůči čtyřem svěřencům a lady Maryanne, se takové myšlenky nehodily.

„Ne, nejdřív si budeme číst,“ řekla pevně. Opustila lavičku a posadila se s dětmi na deku. V přiléhavém korzetu a sukních to pro ni bylo náročné, ale zvládla to. Když se Timothy, Michael i Sophie posadili a Helena otevřela knihu, ještě jednou se podívala na hraběnčin dům – postavený z tmavě červených cihel se tyčil se do výšky čtyř pater. Elegantní a důstojný dům nedával navenek tušit, že se v něm odehrávají hříšné hrátky.

Vévoda tam obvykle zůstával přesně jednu hodinu – zdálo se, že je to gentleman, který žije podle rozvrhu. To bylo něco, co Helena chápala. Ale u tohoto lehkomyslného hraběte by to nečekala. Přemýšlela, jestli by to nebyla vhodná doba k prohledání jeho domu. Jediným problémem bylo služebnictvo. Vévoda sice byl svobodný a ve svém obrovském sídle na Park Lane žil sám, ale měl desítky sloužících.

Zatím co si v hlavě sestavovala plán pátrání, přečetla kapitolu knihy. Timothy se k ní přitom tulil zleva, Sophie seděla po její pravici. Michael, který se chtěl chovat jako gentleman, seděl na kraji deky se vzpřímenými zády a narovnanými rameny. Lady Maryanne byla skromně na opačném konci deky a hůlku měla položenou vedle nohou.

Helena se odmlčela, než začne čtvrtou kapitolu, když vtom se na druhé straně ulice s třeskotem rozlétlo okno. Náměstím se rozlehl zuřivý ženský křik. „Ty mizero! Dala jsem ti všechno, nemůžeš teď odejít!“

Helena trhnutím zvedla hlavu. Děti zalapaly po dechu a natahovaly se, aby lépe viděly. Vévoda vyšel z domu a svižně seběhl po schodech. Kravatu měl rozvázanou, modročerné vlasy rozcuchané tak, že mu padaly do očí a klobouk nesl v ruce.

Michael vyskočil z deky. „To je strýček Grey!“

Nad vévodou se v otevřeném okně třepotaly bílé závěsy. Najednou v něm zavlály světlé vlasy – dlouhé, vlnité prameny zlatých vlasů, které připomínaly princeznu z pohádky. Kouzelný dojem trval jen okamžik, protože vzápětí se hraběnka z Montroy vyklonila ven a odhalila celou tvář – rudou a zkřivenou vztekem. „Lháři! Darebáku! Mizerný sodomito! Přinutil jsi mě uvěřit… řekl jsi mi to… nenávidím tě!“

Helena byla ohromena hraběnčiným ohavným chováním. Celé náměstí slyšelo, co se děje. Všichni se teď dozvěděli o skandálním poměru té ženy s Greybrookem. Jediný, kdo tomu nevěnoval pozornost, byl sám vévoda, který svižně kráčel k čekajícímu kočáru.

Michael. Helena se v panice rozhlédla kolem sebe. Michael byl pryč! Ne, už ho viděla – běžel po klikaté cestě, uháněl ke strýci… Helena se vyškrábala na nohy, ale než vykročila, otočila se a vydala příkazy. „Vy ostatní zůstaňte tady. Lady Sophie, hlídejte ostatní a lorda Edwarda v kočárku.“

Sophie zbledla – v devíti letech byla ještě malá na to, aby se ujala vedení. Ale nebyla jiná možnost.

Pak se Helena rozběhla. Nohy jí jen kmitaly, ale osmiletý chlapec dokázal sprintovat příliš rychle. Těžké sukně se jí pletly pod nohy a hrozilo, že kvůli nim upadne.

„Michaeli, stůj!“

Její příkaz ho jen přiměl běžet ještě rychleji.

Plíce ji pálily a běžela tak, jako to dělávala v mládí, když honila bratra. Jakmile měla Michaela na dosah ruky, pustila vykasané sukně, vrhla se po klučinovi a objala ho kolem ramen. Zvedla ho ze země a pevně sevřela v objetí. Stále ještě lapajíc po dechu, postavila vzpouzejícího se svěřence zpět na nohy. I když je zadýchaná, musí být jako vychovatelka přísná, pokud je to nutné. Zahrozila prstem. „Michaeli, nesmíš takhle utíkat…“

Ukázal za ni, na hraběnčin dům, a vydechl: „Podívej, Winnie!“

Helena se otočila, přičemž přitiskla ruce na Michaelova ramena, aby ho udržela na místě. Hraběnka se znovu vyklonila z okna, ale tentokrát svírala v rukou velký bílý hrnec – nočník – a držela ho přímo nad vévodovou hlavou!

„Vaše Milosti!“ Helena vykřikla přes celou ulici, což bylo naprosto nevhodné. Ale byla guvernantka, a tedy zvyklá zabraňovat katastrofám dřív, než k nim dojde. Nemohla jen tak ignorovat hrozící katastrofu. „Vaše Milosti, nad vámi! Podívejte se nahoru!“

Vévoda to udělal právě ve chvíli, kdy lady Montroyová se vzteklým výkřikem obrátila nočník dnem vzhůru. Tekutina letěla dolů a těžký hrnec ženě vyklouzl z rukou. Greybrooke hbitě uskočil stranou a s ladností pantera přistál o kus dál.

Obsah nočníku – bylo příliš nezdvořilé jej pojmenovat – se rozstříkl na chodníku. Porcelánový hrnec dopadl na dlažbu vedle vévody a roztříštil se na kusy.

Vévoda vzhlédl, ale ne ke své rozzuřené milence, která se zběsilou rychlostí uskočila od okna. Díval se přímo na ni. Na Helenu!

Jeho pohled, naprosto magnetizující, přestože je dělila vzdálenost celé ulice, zachytil ten její. Pomalu, jako se za úsvitu objevují první sluneční paprsky, se nádherné plné rty zvlnily do ďábelského úsměvu. Nedokázala nic jiného než na něj zírat, jako by její praktické polobotky vrostly do země.

Ďolíčky. Drsné linie lemující plné rty. Šibalské jiskry v očích. Nemohla prolomit mužné kouzlo. Všude kolem byl hluk, křik a rachot hrnce přilákaly malý dav zvědavých diváků.

Vévoda z Greybrooku se jí s nesmírnou elegancí uklonil. Na dohled od rušných ulic Mayfairu, co lemovaly Berkeley Square.

Lidé obrátili zvědavostí lačnící pozornost na ni. Špioni mají být neviditelní, ne přitahovat oči celého světa.

Vévoda se narovnal a stále s úsměvem jí pokynul. Pak se obrátil ke kočáru.

Helenino srdce bušilo s větší rychlostí, než před chvílí padal z okna k zemi hraběnčin nočník. Na co myslela? Selhala – zbrkle, hloupě a příšerně. Když vévodovi hrozilo, že bude poskvrněn obsahem nočníku, nedokázala zůstat zticha. Jak by teď mohla získat proti vévodovi nějaký důkaz? Po tomhle si jí okamžitě všimne, kdykoli se k němu přiblíží.

A když nezíská žádný důkaz, její rodina bude ztracena.

„Strýčku!“ Michael sebou škubl dopředu a vrátil ji tím zpět do přítomnosti. Štíhlé dětské tělo se vykroutilo z pevného sevření. Příliš se soustředila na varování vévody a zapomněla bezpečně svírat neposedného klučinu, který toho okamžitě využil.

Michael jako blesk vystřelil dopředu směrem k ulici.

Útlá dětská postava v mžiku zmizela mezi lidmi, korzujícími po cestě v parku. Dámy, gentlemani, ošetřovatelky a guvernantky, všichni pozorně sledovali dům lady Montroyové, jako by čekali, až se rozzuřená žena vrátí s něčím dalším, co by mohla vyhodit z okna.

Helena se rozběhla. „Michaeli, stůj!“ křičela, i když ta slova pro něj nebyla ničím jiným než varováním, že je mu v patách. Lidí se tu tísnilo tolik, že přes všechna těla, kalhoty, čepce a sukně nic neviděla.

Prosím, ať lady Sophie poslechne a udrží ostatní v bezpečí na dece.

„Zastavte toho chlapce!“

Ale dav byl místo toho zaujatý dramatem na ulici – vévodovým dramatem. Nakonec Heleniny výkřiky přece jen vzbudily pozornost. Lidé se za ní otáčeli, ale malého chlapce, který se jim snadno prosmýkl kolem nohou, nikdo nezastavil.

Strkala do lidí, vrážela do nich lokty a dělala všechno, co by správná služebná nikdy dělat neměla… Zběsile běžela dál, až ho konečně uviděla – téměř u ústí ulice. Ze strany se ozývalo rachocení, řinčení a divoké ržání. Po silnici se rychle blížil kočár tažený uřícenými koňmi. Řítil se ulicí a jel mnohem rychleji, než by měl.

„Strýčku!“ vykřikl Michael, nevnímaje nic jiného než vévodu. Chystal se vběhnout přímo před koně!

„Michaeli, ne!“ Ale bylo už pozdě. Dítě seskočilo z chodníku. Nemohla ho zastavit, ale kdyby se k němu dostala dřív než kočár, mohla by ho strhnout stranou. Plná hrůzy vyběhla na ulici. Uši jí naplnil rachot. Koně frkali a na dlažebních kostkách duněla kopyta. Helena se však soustředila jen na Michaela, který se na ulici náhle zastavil, vyděšený hlukem.

Bota se jí zachytila o lem sukně. Nohy se prudce zastavily, tělo však ne. Klopýtla dopředu, ale byla už tak blízko Michaelovi, že ho mohla aspoň chytit za kabát. Sevřela látku a strčila do chlapce…

Najednou se objevily dlouhé nohy v černých kalhotách. Silné paže, oděné v šedé, sebraly Michaela ze silnice. Šedá barva byla to jediné, co viděla. Zavířila kolem ní jako mlha. Nějaká ruka ji uchopila za šaty a hrubě jimi škubla. Látka se roztrhla. Helena bolestivě dopadla bokem na dlažební kostky. Jak byla prudce vlečena pryč od dupajících koní, zadeček zadrkotal po nerovné zemi. V příštím okamžiku seděla na chodníku a hleděla do smaragdových očí orámovaných dlouhými černými řasami.

Vévoda z Greybrooke!

Pevně si tiskl Michaela k hrudi. Černé kožené rukavice pokrývaly velké ruce, jedna držela chlapce pod zadečkem, druhá mu spočívala na zádech. Vévoda se se skloněnou hlavou smál na Michaela, který měl paže pevně ovinuté kolem jeho silného krku.

„Pořádně jste nás vyděsil, mladý pane,“ mužův hlas zněl chraplavě. „Neměl jsi právo, malý Michaeli, utíkat od své pečovatelky.“

„Guvernantky,“ ta automatická oprava jí vyklouzla z otupělých a třesoucích se rtů. Proč to řekla? Nezáleželo na tom. Jeho Milost zachránila Michaelovi život. A jí také. Snesl se k nim jako anděl a odnesl ji i Michaela do bezpečí.

„Vaše Mi-milosti…“ hlas se jí zachvěl a zlomil.

Objevil se před ní bílý plátěný kapesník. Vévoda si k ní přidřepnul a Michaela si posadil na ohnuté koleno. Helenu v nose zašimralo santalové dřevo, exotická vůně, která k vévodovi seděla. Vždyť se povídalo, že se chová jako sultán nějakého východního harému…

„Dýchejte klidně a zhluboka,“ nařídil sytým, hlubokým barytonem, který se rozplýval jako ta nejjemnější rozpuštěná čokoláda. „Prožila jste těžký šok.“

„Děkuji, ale jsem v pořádku, Vaše Milosti. Musím odvést Michaela k ostatním. Ujistit se, že jsou také v bezpečí…“ Pokusila se zvednout na nohy, ale jen se sesunula do strany. Vévodova silná ruka ji chytila v pase. Jedním rychlým trhnutím ji k sobě přitáhl a posadil zpátky na chodník.

„Nehýbejte se příliš prudce, má drahá.“ Vévoda se odmlčel a políbil hocha na temeno hlavy. Vedle Michaelových perleťově zlatých vlasů byly vévodovy kadeře černé jako uhel a na slunci se leskly indigově modrou barvou. „Jsi v pořádku, chlapče?“

Když Michael přikývl, vévoda se obrátil zpět k Heleně: „Jak jste asi pochopila, tohohle darebáka znám. Je to syn mé sestry, Michael, a zdá se, že vy znáte mě, ale já jsem v nevýhodě…“

„Já jsem slečna Winsomeová.“

Další rošťácký úsměv. Měla by být vůči nim už imunní, ale ne, pocítila mrazení, co jí přeběhlo po páteři a zabrnělo nízko v břiše.

V zelených očích mu zajiskřilo. „To rozhodně jste,“ řekl s narážkou na skutečný význam jména winsome – půvabná.

Choval se jako další neposlušné dítě. Proto rázně utnula další dvojsmyslnosti: „Je to jen mé jméno, Vaše Milosti. Jmenuji se Helena Winsomeová. Jsem guvernantkou vašich synovců a neteře.“

„Tak to musíte být mnohem odolnější a nezničitelnější, než vypadáte. Tihle rošťáci dostanou každou ženu na kolena. Poslední guvernantka byla stavěná jako boxerka, a i ona po dvou měsících pověsila rukavice na hřebík.“

„Výchova dětí není žádná bitva. Ale ano, jsem docela silná i schopná, Vaše Milosti.“

„Vskutku. Rozhodně jste jednala pohotově a zachránila mě před… ehm nočníkem,“ usmál se a dodal: „Ale příště už budete vědět, že při tom máte tohoto výtečníka pevně držet. Vezměte ho do Hyde Parku na procházku a snadno se vám může stát, že budete muset plavat v řece, abyste ho chytila.“

Tváře ji pálily. Byla si jistá, že tím ponížením celá zrudla. Trochu jízlivě podotkla: „Vaše Milosti, nikdy nejsem se svými svěřenci neopatrná. Bohužel mě ten incident s nočníkem rozptýlil od povinností guvernantky. Ujišťuji vás, že už se takového selhání nikdy nedopustím. Teď se musím vrátit k dětem. Věřím, že už mohu vstát.“

„Samozřejmě, slečno Winsomeová.“ Vzal ji za ruku a pomohl na nohy. Na krátký, dechberoucí okamžik pozvedl Heleninu ruku ke rtům. Překvapením se zakymácela.

„Musím vám poděkovat za záchranu,“ pronesl protáhle.

Chce mi na veřejnosti políbit ruku!

Dobrá guvernantka nedělá trapné scény kvůli neškodnému doteku. Přijme ho s tichým nesouhlasem a postará se o to, aby problém – nebo svůdce – zarazila hned v zárodku.

Pouhých pár centimetrů před dotekem…

S nestoudným mrknutím pustil její ruku a ona při tom náhlém uvolnění napětí div opět neupadla.

„Ukažte mi cestu, má drahá,“ řekl nenuceně. „Odnesu tohohle malého lumpa.“

Greybrooke si posadil Michaela do ohbí paže a vykročil po jejím boku, když ho vedla k dece. Mužské kroky byly dlouhé, lehké, plíživé. Připomínal lvího samce – dravce, který je však něžný k vlastním mláďatům.

Vévoda vůbec nebyl takový, jak očekávala. Z drbů se dozvěděla, že měl za rok víc milenek než většina mužů za celý život. Lámal srdce bez pocitu viny. V ložnici údajně dělal věci, při kterých se drbající matróny červenaly, umlkaly a ovívaly se vějíři. Helena toužila vědět, co dělal tak skandálního a zakázaného, že to ani drby nedokázaly vyslovit.

A teď si prostě neuměla spojit muže, který kráčel po jejím boku, s podezřelým, jehož měla vyšetřovat. Šel s ní zpět k dětem a, nebesa, s obavami ji sledoval, jako by čekal, že se náhle zhroutí k zemi z přestálého šoku.

Dnes se ukázal jako hrdina. Nečekala, že ve skandálním vévodovi najde slušného člověka. Ale našla. Mohl takový muž zradit vlastní zemi? Má taková myšlenka vůbec nějaký reálný základ?

„Jsem rád, že slečna Barrowová odešla,“ řekl Michael. Útlé paže měl ovinuté kolem strýcova krku. „Byla příšerná. Se slečnou Winsomeovou je zábava.“

Vévoda po ní pomalu sklouzl pohledem. „Dovedu si představit, že by se se slečnou Winsomeovou dalo zažít docela dost zábavy.“

Ve svých rozpacích se znovu začervenala. Měla by být z jiného, odolnějšího těsta. „Ano,“ řekla pevně. „Dobré, slušné a počestné zábavy.“

„Strýčku Greyi!“ Lord Timothy vyskočil, dupnul vévodovi na nohu a chytil se jeho elegantních kalhot. Lady Sophie přivedla lady Maryanne a jemně vložila ruku starší dívky do Greybrookeovy.

Helena jasně viděla, jak si vévoda otřel koutek oka, když pohlédl na lady Maryanne, svou mladší sestru. Věděla, že je hluboce dojatý. Sklonil se, aby ji políbil na hladké světlé kadeře, a pak si štíhlou Maryanne volnou rukou lehce přitáhl do objetí.

Helena poplácala Sophii po rameni. Vévoda zachytil její pohled. Děkuji, naznačil ústy.

Za co jí děkoval? Přesto na oplátku taktéž neslyšně odpověděla.

„Dobrá, vy bando,“ zavrčel. Pustil Maryanne a postavil Michaela na zem. „Teď běžte a koukejte poslouchat slečnu Winsomeovou. Já musím jít do klubu, moji malí andílci.“

„Děti, posbírejte si věci z trávy,“ nařídila Helena a zůstala s vévodou chvíli o samotě. Těžko se ale mohla zeptat: „Prodával jste tajemství Francouzům? Musíte mi říct, jestli ano. Když budete lhát, pošlu vás za trest sedět do kouta.“

Určitě musí existovat nějaký způsob, jak se něco dozvědět. Vévoda byl na odchodu. Kdyby ho mohla přimět zůstat ještě chvíli…

Zoufale vyrazila vpřed a dotkla se jeho paže.

„Vaše Milosti, měl byste být ve svých záležitostech obezřetnější.“

Zastavil se. Dobromyslný výraz se vytratil. Hleděl na ni chladnýma očima a jí se sevřelo srdce. „Chcete mi dát lekci, slečno Winsomeová?“

„Vaše pověst… Chci říct, říká se, že… no, Michael říkal, že jste mu radil, aby se naučil lámat srdce. Jak jste se přesvědčil u lady Montroyové, je to dost nebezpečná věc.“

„Vskutku,“ řekl a nedodal nic víc.

Mohla by ho přimět, aby něco prozradil? „Co se stalo, že ji to tak rozrušilo, Vaše Milosti?“

„Greybrooku. A odpověď je jednoduchá.“

Vévoda se naklonil blíž. Helena znovu vdechla opojnou mužnou vůni – vzácnou kůži, kapku exotické kořeněné kolínské, hřejivé aroma santalového dřeva. Jeho hlas se proměnil v chraplavý šepot, ze kterého se jí společně se záchvěvem tepla na uchu roztřásly snad i prsty u nohou.

„Lady Montroyová byla ochotná mě nalákat na rozkoše, které mám nejraději,“ šeptal. „Přivázal jsem ji k posteli a plácal ji po zadku jezdeckým bičíkem. Ale nebylo to až tak rozkošné, jak jsem doufal. To, že jsem od té milé dámy dostal, co jsem chtěl, mě nijak zvlášť nezaujalo. Už mě nudila. A tak jsem náš vztah ukončil.“

Vytřeštila oči. „Je… jezdecký bičík?“ vykoktala. Sama nikdy žádnému dítěti nenaplácala ani dlaní.

„Nečekala jsi, že budu upřímný? Tak proč ses ptala, zlato?“

Dotkl se jejího odhaleného zátylku, těsně pod drdolem, a ona zalapala po dechu. Lehce ji pohladil prstem. Po zádech jí přeběhl mráz. Ucukla a pokusila se uhnout, ale chytil ji kolem pasu a zadržel. „Zachránil jsem tvého svěřence, ale ty mě chceš kárat kvůli mým osobním záležitostem.“

Chtěla, aby mluvil, ale rozum ji varoval, aby ho nepopouzela. „Omlouvám se. Neměla jsem právo…“

„To je pravda, ale potřebuji novou milenku. Jsi zajímavá, krásná a zvyklá na disciplínu. Copak jsi nikdy nechtěla vědět, jaké by to bylo podřídit se gentlemanovi, který tě chce ukáznit? Rád bych tě viděl na své posteli, úplně spoutanou. Naprosto vydanou na mou milost a nemilost.“

Pokusila se promluvit, ale místo toho jen vypískla. Pak vydechla: „To je skandální. Nemůžete říkat takové věci nevinným ženám. Vaše chování je šokující a otřesné… a nesprávné!“

„Myslím, že to není nesprávné, slečno Winsomeová. Nemýlím se v tom, co chcete. Proto máte tak růžové tváře. Navenek jste velmi korektní a hodná. Ale mám podezření, že v hloubi duše byste chtěla být zlobivá.“

„To bych tedy nechtěla!“ Odtáhla se od jeho ruky a položila si pěsti na boky. „Vím, co darebáci dělají hloupým ženám, co jim skočí na jejich odporné návrhy. V mžiku byste mě zničil, a ani za mák by vám na tom nezáleželo.“

Smaragdový pohled se do ní zavrtával. Uhrančivé oči jako by mu hořely plamenem. „Kdybych z tebe udělal svou milenku, dal bych ti za to královskou odměnu. Dům, šaty, kočáry, šperky. Jediné, co bys musela udělat, by bylo podřizovat se mi. Svazoval bych tě a předvedl ti neuvěřitelnou rozkoš. Orgasmy, při kterých bys roztála a žadonila! Odměnil bych tě vyrovnáním, co by ti zajistilo luxus po zbytek života.“ Odmlčel se. Pak zopakoval: „Kdybych z tebe udělal svou milenku,“ zopakoval.

„Tohle nemůžu poslouchat. Musím jít, Vaše Milosti. Musím vzít děti domů.“

Jeho pohled zalétl k neteřím a synovcům. Děti už téměř všechno posbíraly. Lady Sophie vedla lady Maryanne, aby jí pomohla.

„Samozřejmě.“ Hluboký baryton nad ní mámivě zaduněl. „Ale dnes v noci, zatímco budeš spát ve svém malém pokoji na posteli, která, jak předpokládám, není příliš pohodlná, chci, aby sis představovala, jaké by to bylo být připoutána k posteli s měkkou, vysokou matrací a hedvábným povlečením. Pak si představ, že tě ochutnávají ústa gentlemana, všude…“

„Přestaňte s tím.“

Děti se vracely. „Pojďte,“ řekla jim spěšně. „Vezměte se za ruce a musíme spěchat domů.“ Jednu ruku položila na madlo kočárku a zatlačila, druhou sevřela ruku lady Maryanne a rychle vykročila, zatímco děti klusaly za ní.

Teď už věděla, že vévoda z Greybrooke přece jen není žádný hrdina. Dal jí troufalý návrh – jí, slušné, počestné guvernantce.

Skutečně dal? Nebo…? Helena se kousla do rtu a ohlédla se. Vévoda ji pozoroval. Hladil si ostrou čelist a mračil se. Když viděl, jak otočila hlavu, gentlemansky zvedl klobouk na rozloučenou. Rty se mu zvlnily v úsměvu a oči se pobaveně leskly.

Škádlil ji snad jen proto, že ho pokárala?

Na tom přece nezáleželo, ne? Z drbů zjistila, že je Greybrooke arogantní, zhýralý a nemorální. Teď si dokázala představit, že je schopen všeho.

Možná i vlastizrady.

2

Žena v korzetu, svázaná na rukou a kolenou, s nahým pozadím vystrčeným do vzduchu. Za normálních okolností by byl z této erotické scény hned tvrdý, soustředěný a připravený ke hře.

Dnes ne.

Damian Caldwell, pátý vévoda z Greybrooku, známý jako Grey, si povzdechl. Zvedl se z hlubokého černého koženého křesla, které stálo před vyvýšeným stupínkem jako trůn. Zvolna přistoupil k Ruby, která na něj čekala, připravená pro jeho potěšení na přehozu z fialového sametu. Svíjela se očekáváním.

Zrzavá Ruby měla zápěstí a kotníky svázané černými koženými řemínky, tvář položenou na hebkém sametovém přehozu, bledý zadeček vyčníval směrem k němu. Na sobě měla korzet z černého hedvábí, pevně sešněrovaný, aby vytvaroval štědré ženské křivky do smyslného tvaru přesýpacích hodin. Prsa se přelévala přes košíčky, rudé bradavky se bořily do sametu.

Čekala na výprask.

Měl by plánovat, jakou přesně tělesnou hru chce hrát. Tady, v soukromé místnosti pro dominanci. V tomto exkluzivním klubu nazvaném Dům exotických tužeb. Neměl by myslet na slečnu Winsomeovou. Ale nějak od ní nemohl odtrhnout myšlenky.

Grey přistoupil k Ruby a lehce ji plácl jezdeckým bičíkem po zadečku. „Omlouvám se, má drahá. Dnes večer nemám náladu na hraní. Zasloužíš si pozornějšího gentlemana, aby ti naplácal.“

Tichý ženský hlas částečně tlumil samet, když zoufale žadonila: „Ne, Vaše Milosti, dnes večer chci vás. Žádný jiný gentleman ve mně nevyvolá takové pocity jako vy.“ Plná ňadra se pohybovala spolu s hlubokými nádechy. „Dokážete mě udělat ještě dřív, než se mě dotknete bičíkem. Nevím, jak to děláte.“

Chraplavě se zasmál. „Jsi kouzelná, Ruby. Jindy by tě lichotky dostaly, kam jen chceš. Ale dnes bohužel ne.“

Odhodil bičík s tuhou rukojetí na zem. Přikrčil se a pomohl Ruby posadit se. Krémová ňadra se jí pohupovala, rudé bradavky trčely směrem k jeho ústům, ale jemu penis ani nezapulzoval.

S Ruby si domluvil pravidelnou schůzku, protože se podřizovala každému jeho přání. Rád souložil tvrdě, aby se dostal až na samou hranici rozkoše.

Tak proč ho tak zaujala slečna Winsomeová? Gentlemani nedělají věci, které se jim líbí, s upjatými, svědomitými guvernantkami. Ale zdálo se, že se jeho stálá dohoda s Ruby chýlí ke konci. Ačkoli byla krásná, už ho nezajímala.

Rychlými pohyby prstů rozepnul kožený řemínek, který Ruby poutal zápěstí k sobě. „Mohla by sis odpočinout, má drahá, než přijde další klient.“

V jejích velkých hnědých očích se zaleskla panika. „Prosím, neodcházejte, Vaše Milosti. Paní Gullová si bude myslet, že jsem udělala něco, co vás nepotěšilo.“

„Jasně jí vysvětlím, že chyba je na mé straně, ne na tvé.“ Rozhlédl se po místnosti vybavené řetězy a sbírkou bičů, devítiocasých koček a jezdeckých bičíků. „Ujistím se, že ví, že to byla tvoje ochota hrát tyto hry, která mě přiměla stát se pravidelným zákazníkem.“

Ruby se zamračila. „Vrátíte se, že ano?“

„Má drahá, nemám žádné plány do budoucna.“ I když se na ni usmál, tón jeho hlasu byl chladný, panovačný a neosobní.

Ruby se zachvěly rty, ale nebyla tak pošetilá jako hraběnka z Montroy. Byla příliš pokorná, než aby v hysterické scéně házela nočníky. „Udělám, co bude v mých silách, abych vás potěšila, Vaše Milosti. Udělám vše, co si budete přát.“

„Byl jsem s tebou velmi spokojen, Ruby. Netvař se tak nešťastně. Tvé poslušné služby nezůstanou bez odměny.“

Podaruje ji krásným náramkem s několika jemnými rubíny, ladícími s jejími tmavě rudými vlasy. Pro něj maličkost, ale Ruby to udělá radost. Dopřávala mu potěšení po mnoho měsíců.

S tím Grey opustil klub. Neměl v úmyslu vrátit se domů – příliš mnoho vzpomínek a všechny byly špatné. Svému domovu se vyhýbal, jak jen to šlo. Dokonce tam i málokdy spal. Chodil tam jen, aby se vykoupal a převlékl.

Přikázal čekajícímu kočímu, aby ho odvezl do fádního, klidného prostředí, kde by mohl v klidu přemýšlet: do kuřárny ve White’s.

O půl hodiny později Grey seděl v koženém klubovém křesle, na stolku měl karafu s portským a v ruce držel nalitou sklenku. Ale i nadále ho pronásledovala jedna vidina – představa slečny Winsomeové s rukama svázanýma před sebou a s hlavou slastně zvrácenou, zatímco ji pomalu přivádí do extáze poklepáváním na bradavky bičíkem.

Zatraceně.

S poslušnou Ruby mu zůstal penis netečný. Teď byl tvrdý jako skála. Z představy zakázané sexuální rozkoše, kterou nikdy nemůže zažít.

„Odkdy trávíš večery ve White’s, Greyi? Nemáš v záloze žádnou svůdnou samici, které bys dnes v noci dominoval, nebo ses rozhodl, že už nechceš, aby po tobě někdo házel nočníkem?“

Grey poznal ten hlas, který se za ním ozval. Byl drsný a chraplavý, protože jeho původce strávil dlouhou dobu jako válečný zajatec na Cejlonu. „Přemýšlím o tom, že si pořídím novou milenku,“ řekl Grey nenuceně vévodovi z Caradonu, kterého přátelé znali jako Caryho, protože svůj titul nosil už od pěti let.

„Aha,“ vysoký blonďák Cary se usadil do křesla vedle něj se sklenkou brandy v ruce. „Kdo je ta nová dáma?“ zeptal se. „Nebo se mám zeptat, čí je to žena?“

„Je svobodná a nevinná.“

Na Caryho životem unaveném obličeji se pozvedlo obočí. „To není tvůj obvyklý vkus.“

„Tahle je výjimečná. A je to guvernantka.“

Cary sebou uprostřed pohybu trhl tak prudce, že mu ze sklenice vylétla brandy a potřísnila mu obličej. „Skutečná guvernantka, která učí děti a dává jim výprask na zadek?“

„Ano, taková guvernantka.“

Na přítelově tváři se objevily obavy. „Ech, Greyi…“

„Já vím. Pro muže s mým vkusem je slušná panna nedostupná. Ale něco na ní je. Dokonce i její jméno je pokušením – slečna Winsomeová, tedy vlastně slečna Půvabná. A nejvíc mě zaujalo, že když jsem ji a svého malého synovce zachránil, aby je nesrazil kočár, tak mi hned poté ještě vynadala.“

„To zní děsivě. Tak proč ten zájem?“

„Pravdu? Nevím,“ přiznal Grey. „Mám podezření, že je to proto, že ženě s elánem by bylo zajímavější dominovat.“ Dopil a odložil sklenku. „Každopádně ji nemůžu mít. Zničit nevinnou není nic, co bych měl v úmyslu udělat. Slečna Winsomeová je příliš sladká a naivní na to, aby se seznámila s mým sexuálním vkusem.“

Vévoda z G., který byl včera spatřen nedaleko Berkeley Square, v těsné blízkosti domu hraběnky z M., měl velmi blízko k tomu, aby předvedl zcela nový styl pokrývky hlavy. Naštěstí, jak se vaše oddaná dopisovatelka domnívá, tento módní výstřelek má jen malou šanci stát se žhavým trendem. A když už mluvíme o „žhavosti“, ta tu hrála velkou roli. Jistá doruda rozzuřená dáma vyhodila totiž otevřeným oknem nočník, míříc jím na krásnou hlavu jistého zhýralého gentlemana…

S frustrovaným zavrčením Helena odhodila pero do kalamáře. Může se odvážit ve sloupku Lady X vyprávět o vévodově blízkém střetu s nočníkem? Neuvědomil by si pak, že Lady X musí být někdo, kdo byl svědkem této události? Nebo by bylo naopak podezřelejší, kdyby o téhle konkrétní skandální novince neinformovala?

Greybrooke v letošní sezóně patřil mezi vévody vhodné pro sňatek. Říkalo se, že se nikdy v historii Anglie nepotkal takový zástup pohledných a bohatých svobodných vévodů najednou. V tiskárnách se objevilo mnoho karikatur mladých dam, zpodobněných jako otrokářky, zoufale se snažící ulovit vévodu, jakéhokoli vévodu. Helena je ve vlastním sloupku nejprve nazvala oslnivými vévody. Ale těsně předtím, než šlo vydání do tisku, si uvědomila svůj omyl. Oslnivý bylo slovo, které by použila naivní mladá žena doufající v lásku. Sofistikovaná žena jako Lady X by jim propůjčila jméno, jaké prodává noviny.

Proto je nazvala hříšnými vévody.

Lady X by jistě věděla o skandálu, do něhož je zapleten hříšný vévoda. Musí dát ten příběh Willovi, aby ho otiskl…

Zezdola uslyšela odbíjet hodiny. Byla jedna hodina ráno. Helena zhasla svíčku a přehodila přes sebe letitý obnošený plášť. Bylo načase vyplížit se do noci a setkat se s mužem, co ji nutil špehovat vévodu z Greybrooku.

Zadními dveřmi do kuchyně, přes zahradu k brance a pak rychle mezi stájemi. Na ulici na ni už čekal kočár. Hbitě vystoupala po schůdcích a pevně za sebou zavřela dvířka. Kočár se rozjel a vydal se ze stinného zákoutí do záře pouličních světel na Mount Street. Uvnitř seděli dva muži osvětlení lampami. Jeden z nich byl vysoký, hubený, mrtvolně vyhlížející pan Whitehall. Muž od Koruny, který měl obličej podobný holé lebce. Hluboko položené oči působící jako dvě temné jámy a pod kloboukem pleš. Druhý byl její nevlastní bratr Will.

Když usedla, Whitehall se naklonil dopředu. „Máte to? Máte důkaz, že je Greybrooke zrádce?“

Helena pohlédla na Willa, který seděl vedle ní. Willa považovala za skutečného bratra, protože maminka ovdověla a pak se znovu vdala, když byly Heleně teprve dva roky. Vzhledově si byli s Willem velmi podobní, jelikož byli oba po matce, ale povahy měli rozdílné. Ona byla opatrná a obezřetná, bratr naopak házel obezřetnost za hlavu a věřil, že se všechno vždycky nějak vyřeší. Jejich životy byly navzdory tomu plné věcí, které se jaksi nevyřešily.

Bratrovu pohlednou tvář prosvětlovala naděje, což se dalo pochopit vzhledem k tomu, že to bylo jeho tajné hráčství, co je do této šlamastyky dostalo.

Obrátila hlavu k Whitehallovi, který na ni hleděl pronikavýma černýma očima přes svůj zobáku podobný nos. „Ne, zatím žádný důkaz nemám.“

Poté, co souhlasila s touto misí, jak to Whitehall nazval, domluvili si každou třetí noc schůzky. Konaly se v kočáře, aby měli soukromí. Musela se vždy vyplížit z domu zaměstnavatelů. Ale byla si jistá, že si nikdo nevšiml, že vyklouzla dveřmi do kuchyně a pak se vydala přes dvůr ke stájím vzadu.

„Očekával jsem, že už budete mít nějaké výsledky, slečno Winsomeová.“ Whitehall se obrátil na jejího bratra. „Mohl jsem si najmout kurtizánu, aby se dostala do jeho domu. Nějaká prsatá běhna by si vedla lépe než vaše sestra – navzdory opakovanému ujištění, že uspěje.“

Will se zatvářil trochu polekaně, ale rychle Whitehalla uklidňoval: „Moje sestra najde důkaz. Nikdo neumí odhalovat tajemství lépe než Helena.“

„Najdu,“ promluvila chladně. Vůči vévodům a hrabatům si držela neměnnou pozici – měla vlastní pravidla pro výchovu dětí a nehodlala je porušovat ani na příkaz bohatých zaměstnavatelů. Odmítala se nechat zastrašit Whitehallem, i když ten muž měl v hrsti budoucnost bratra, jejich novin i mladších sester. Pokud vysoké dluhy z hazardu nebudou zaplaceny, celá rodina přijde o střechu nad hlavou i o práci a všichni skončí v příšerném vězení připomínajícím chudobinec. Whitehall slíbil, že za ně dluhy zaplatí, když mu Helena najde důkaz, co potřebuje. „Ale chci vědět, proč si myslíte, že je zrádce, pane Whitehalle.“

„Stačí, že vím, že je,“ odpověděl muž škrobeně.

„Z velmi krátkého setkání s vévodou z Greybrooku jsem zjistila, že je to okouzlující darebák a člověk s velmi povrchními mravy. V té chvíli jsem si skutečně myslela, že je schopen zradit svou zemi. Ale od té doby jsem změnila názor.“

„Vaše osobní názory mě nezajímají, slečno Winsomeová. Myslel jsem, že je to jasné, když jste přijala mou nabídku. Máte úkol, za jehož splnění dostanete štědře zaplaceno.“

Našpulila rty. „Žádné úkoly nevykonávám slepě, pane Whitehalle.“

„Heleno, přestaň,“ zamumlal bratr a pohlednou tvář měl bledou obavami.

Ale ona si nemohla pomoci. Něco tu bylo strašně špatně. Vévoda byl troufalý a nemravný. Ale teď, když měla dost času se uklidnit, si uvědomovala, že ji Greybrooke záměrně škádlil.

„Greybrooke zachránil život svému synovci, když ho strhl stranou, než by ho býval srazil kočár,“ řekla. „Očividně zbožňuje jak svého synovce, tak i neteř. Byl by takový člověk ochoten zradit vlastní zemi?“

Will jí položil ruku na paži. „Heleno, musíme dělat to, o co pan Whitehall žádá.“

„Ale co když se nám nepodaří najít důkaz, protože je nevinný?“ zeptala se. „Zachráníte i tak mého bratra před jeho dluhy z hazardu?“

Willovi se v očích zableskla čirá panika. Z Whitehallových malých oček vyzařoval ledový chlad. „Není pochyb, že najdete důkazy, slečno, protože Greybrooke je vinen.“

„Ale proč jste si tak jistý?“ naléhala. „Vévoda se nezdá být zchudlý ani zadlužený, takže peníze nepotřeboval. A vypadá to, že o politiku se vůbec nezajímá.“

„Tajemství,“ řekl Whitehall. „Existují tajemství, kvůli kterým může být člověk vydírán, aby udělal cokoli.“

„Proboha, o žádných podobných skandálech v životě Greybrooka jsem neslyšela. Vím, že se vedou řeči o smrti jeho otce. Ale to by přece vévodu nepřimělo zradit vlastní zemi.“

„Vévoda má temná tajemství. Vaším úkolem je najít je. A pokud se vám to nepodaří rychle, vaše rodina přijde o všechno.“

Whitehall zabušil na strop, což bylo znamení, že se má kočár vrátit ke stájím.

„Musíte se dostat do vévodova domu. Hledejte dopisy. Deníky.“ Whitehallovy oči se chladně zaleskly. „Nezapomeňte – jedním z nejvhodnějších způsobů, jak se dostat do Greybrookova domu, je přes jeho postel.“

„Konec světa se zřejmě blíží. Můj bratr vstal ráno z postele.“

Grey ignoroval sestřin hravý sarkasmus, přistoupil k Jacintě, položil ruce na opěradlo židle a zlehka ji políbil na temeno hlavy. Obrátila se na židli, ruku položenou na zakulaceném břiše. Na psacím stole před ní ležel štos složených dopisů. Déšť bušil do oken, ale v krbu praskal oheň, který dodával sestřinu rannímu pokoji přívětivé teplo. Na stole svítily dvě lampy a vrhaly zlatou aureolu kolem jejích medově blond vlasů.

Když byl se sestrou a její rodinou, vždycky cítil u srdce hřejivé teplo. Jacinta nosila pod srdcem už páté dítě a s blížícím se termínem porodu jen zářila. V tuto chvíli se navíc podezřele ďábelsky usmívala. Zamávala dlouhými řasami v předstíraném nevinném výrazu. „Pokusily se tě nějaké dámy cestou sem trefit nočníkem, můj nejdražší bratře?“

„Naštěstí ne,“ řekl. „A pokud jde o toho nejdražšího bratra, jsem tvůj jediný bratr. Nejdražší mi říkáš, jen když máš něco za lubem.“

Naklonila hlavu na stranu a zelené oči se jí rošťácky rozšířily. „Greyi, nedělám nic špatného. Jen píšu pozvánky.“

Zatraceně. „Jaké pozvánky?“

„Plánuji ples – svůj poslední před porodem. Musím se rozhodnout, kterou z letošních vhodných dam bych měla pozvat.“

„Tvůj manžel by ti měl zakázat pořádat takové náročné zábavy. Mám chuť si s Winterhavenem promluvit. Měl by se o tebe lépe starat…“

„Můj manžel se o mě stará skvěle. Ví, jak moc to pro mě znamená, a proto mi to dovoluje bez reptání. Tenhle ples je pro tebe, můj nezdárný bratře. Když už jsi tady, můžeš mi pomoci.“

„Pomoci ti s čím?“

„Vybrat vhodné mladé dámy. Budeš s nimi tančit, takže ti dovolím mluvit do toho, které z nich pozvu.“

Povytáhl obočí.

„Není to, jako když kat umožní vězni, aby si vybral způsob vlastního skonu?“

„Jakýpak skon?! Je načase, aby ses oženil, Greyi. Jsi dětmi milovaný strýc, ale určitě chceš mít vlastní. Vždyť je ti skoro třicet.“

„Třicet mi bude až v prosinci, drahá sestro.“

„Třicet let je věk, kdy většina gentlemanů pochopí, že je čas začít plnit dětské pokoje.“

Na nízkém stolku vedle Jacinty ležel podnos s čajem. Nalil jí čerstvý šálek a podal jí ho.

„Sedm měsíců. Mám ještě sedm měsíců,“ podotkl.

„No, musíš začít hledat… ach, právě jsem ucítila kopnutí. Greyi, podej mi ruku. Jsem si jistá, že tohle bude taky kluk, protože dává ty nejsilnější kopance, jaké jsem kdy cítila.“

Natáhla se po jeho ruce a on ji nechal, aby si ji přiložila na břicho. Pod dlaní ucítil hrbolek, který přejel po sestřině břiše jako mořský had klouzající na vodní hladině, a pak zmizel.

Vytřeštil oči. „Můj bože, to bylo…?“

„Nožička dítěte, řekla bych,“ usmála se na něj Jacinta.

Ohromilo ho to. Jaké by to bylo čekat vlastního syna a hrát si s jeho nožičkou? Zjistit, že jeho nenarozený chlapec obdivuhodně silně kope?

Bože, nemohl svým myšlenkám dovolit vydat se tímto směrem. „Mimochodem, kde jsou děti? S guvernantkou?“ zeptal se tak nezaujatě, jak jen dokázal.

Jacinta přikývla, zjevně už ho tak docela neposlouchala, protože špičkou pera přejížděla po seznamu jmen a mračila se na ně. Druhou rukou si přitom stále držela vyboulené břicho.

Měl by tenhle nejnovější dohazovačský pokus zarazit. Existoval totiž velmi dobrý důvod pro to, aby se neoženil: Nechtěl kvůli nějaké nevinné mladé ženě předstírat, že je vzorný, vznešený anglický gentleman.

„Hmmm, co?“ zamumlala.

„Děti a guvernantka. Ptal jsem se, jestli jsou nahoře.“

Jacinta odtrhla oči od seznamu. „Ano. Dnes prší, a tak je slečna Winsomeová učí nahoře v dětském pokoji.“

„Kéž bych měl v mládí tak rozkošnou vychovatelku.“

Hluboký, hedvábný a mužný – ten hlas Helenu polekal, a když se otočila, uviděla vévodu z Greybrooku opírat se o dveře dětského pokoje. Neuvěřitelně široká ramena, oděná v luxusní tmavomodré látce, vyplňovala skoro celý rám. Pak vstoupil dovnitř a jako by zaplnil celou místnost. Vedle dětských věcí – malých židliček, psacích stolků a panenek – působil nepatřičně větší, silnější a mužnější. „Dobré ráno, slečno Winsomeová.“

„Přejete si vidět děti?“ zeptala se a honem se začala zaměstnávat sbíráním popadaných dřevěných kostek, aby neviděl, jak se jí ve tvářích objevil ruměnec. Ukázala na dveře na opačném konci herny, vedoucí do místnosti určené pro vyučování. „Právě teď pracují na zadaných úlohách, ale předpokládám, že by se mohla udělat výjimka…“

„Pro vévody se vždycky dělají výjimky, má drahá. Ale já jsem chtěl mluvit s vámi.“

„Pst.“ Narovnala se a přiložila si prst na rty. Snažila se vypadat klidně, i když jí srdce divoce bušilo.

Jezdecké bičíky. Svazování!

V uších jí ale znělo Whitehallovo varování. Pokud rychle neuspěje, rodina přijde o všechno.

Proto vévodovi pokynula prstem, aby ji následoval do ložnice dětí. „Nesmíme je rušit,“ řekla tiše, když otevřela dveře.

Položil svou ruku přes tu její na klice. Měl dlouhé prsty. I přes koženou rukavici a její tenkou bavlněnou rukavičku ji pálila horkost mužské kůže.

Helena pohlédla na děti, aby zkontrolovala, že pokračují v práci, a pak zavedla vévodu do dětského pokoje a zastavila se mezi dvěma řadami úhledných malých postýlek.

Už jen tohle, že je s ním o samotě v místnosti, by jí mohlo zajistit výpověď bez doporučení. Jen pár okamžiků ji může navždy zničit. Ale musela zariskovat.

Jakmile za sebou zavřela dveře, vzal ji za ruku, otočil ji. Než se mohla vůbec začít bránit, zvedl drobné prsty ke svým rtům. „Krásné ruce.“

Snažila se ruku vyprostit, ale nešlo to. Jemně přejel rty po prstech. Skrze ruku jí celým tělem projela žhavá vlna, jako by ji zasáhl blesk. „Jak to můžete vědět? Mám rukavice.“

Místo odpovědi políbil každý prst zvlášť. Ramena se Heleně rozechvěla intenzivním pocitem vzrušení, které procházelo celými pažemi.

„Miluji štíhlé ruce, malé a hbité. Tyhle ruce osušují slzy, utírají nosy, ukazují dětem, jak se tvoří písmena a číslice. Tyhle ruce utváří budoucnost, a to je víc, než kdy dokázaly ty moje. Jediná užitečná věc, kterou moje prsty kdy dělaly, bylo štípaní do bradavek a hlazení kundiček, dokud dámy nezačaly křičet.“

„Vaše Milosti…“ vyslovila to jako přísné pokárání. Ale vévodova slova o jejích rukou byla tak milá, že ji to zarazilo.

„Dobrá, má drahá. Neřeknu už nic neslušného. Zklamaná?“

Dlouhý panovačný ukazováček ji laskal na bradě. Mírně zatlačil a Helena zvedla obličej vzhůru. Pak si uvědomila, že ho vlastně poslechla, a ucukla. Jenže se mu teď nemohla přestat dívat do očí. Měly tu nejkrásnější zelenou barvu. Takhle zblízka viděla, že uhrančivé duhovky nejsou čistě smaragdové, ale lemované zlatavými odstíny jako vzácné drahokamy zasazené v drahocenné soupravě.

Spodní ret měl výrazný, plný, nyní svůdně našpulený.

„Proč jste sem přišel?“ zeptala se zoufale.

„Přišel jsem se omluvit. Ale musím přiznat, že je na tobě něco, co mě nutí chovat se jako ďábel. Vím, že bych se od tebe měl držet dál. Moje chutě jsou příliš temné pro sladkou, nevinnou ženu, jako jsi ty,“ mluvil, jako by to byla ona, kdo dělá něco špatného – prostě jen tím, že je slušná.

„Chápu správně, že máte na mysli jezdecké bičíky a výprasky? Nedovedu si představit, co mají takové věci společného s milostnými vztahy. Myslím, že je váš… vkus příliš nevhodný pro jakoukoli dámu. Opravdu, Vaše Milosti, neměl byste se snažit chovat slušně…?“ Zarazila se. Jazyk se jí rozběhl příliš rychle. Aby zachránila milovanou rodinu, měla by s ním flirtovat. Aby se dostala do jeho domu, musí ho povzbuzovat.

„Zase jsi to dokázala. Urazila jsi mě a zároveň zaujala.“ Na rtech se mu objevil úsměv, pomalu se rozšiřoval a Helena cítila, jak se jí podlamují kolena. „Teď vidíš můj problém. Pro muže, jako jsem já, bys měla být nedotknutelná – příliš decentní, příliš poctivá, příliš slušná. Přesto tě musím mít. Za každou cenu.“

Zmocnil se jí strach.

Měla by souhlasit! Jenže vždycky měla všechno pod kontrolou. Což bylo mnohem snazší s dětmi než s dospělým, nesmírně mocným vévodou.

„C-co když nejsem na prodej?“

„Nejsi? Byl bych ochoten ti dát celý svět, má drahá. Vlastní dům. Takový, který by ti zůstal i po skončení našeho vztahu.“

„To už jste mi říkal,“ váhavě ustoupila o krok. „Sliboval jste dům, šaty, kočár, šperky… Proč byste tolik utrácel jen proto, abyste mě měl?“

Vévoda ji následoval a znovu se k ní přiblížil. Rychlé nádechy zaplavily Heleniny smysly mužnými vůněmi – opojnými tóny bergamotu, koření, zemitou kůží.

„Kéž bych to věděl,“ zašeptal a v očích se mu objevil trpký výraz.

Mluvila pravdu. A to původně neměla v úmyslu. Přesto se zdálo, že to Greybrooka neodradilo. Zdálo se, že reaguje na vznesené námitky.

Jeho dotek pálil!

„Ne…“