Anna Lowe, Kouzlo Lišky

série Bojovníci z Havaje – Kniha šestá

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Lure of the Fox

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Rafael S.

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2018 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-53-0

Print: ISBN 978-80-87720-67-7

KOUZLO

LIŠKY

Bojovníci z Havaje

Kniha šestá

podle

ANNA LOWE

Lure of the Fox

DALŠÍ KNIHY V TÉTO SÉRII

Vábení draka

Toužení vlka

Okouzlení medvěda

Ochrana tygra

Láska draka

Kouzlo lišky

Osud pouze uvádí události do pohybu. Zbytek je na vás.

Pouštní liška Ella Kittová nemá problém riskovat život – ale nikdy nedává v sázku své srdce. Ne že by na něco z toho vůbec pomyslela, když se chystá letět na Maui, aby pomohla svým přátelům z bývalé speciální jednotky se snadným úkolem dohlížet na bezpečnost Koa Pointu. I když možná ne až tak snadným… bude totiž muset pracovat – a bydlet – v těsné blízkosti neskutečně přitažlivého válečného hrdiny Jakea McBridea. Jake není jen bývalý milenec na jednu noc, který umí rozechvět Ellino zjizvené srdce a rozvrtět liščí ocas – je to navíc člověk! Pro měňavce jejího druhu naprosté tabu…

Bezhlavě zamilovaný Jake McBride? To rozhodně ne! Jenom nějak nemůže dostat Ellu z hlavy – ani ze snů. Když mu však osud přivede dávnou milenku znovu do cesty, nedokáže už tu přitažlivost dál popírat. Na Elle je něco mocného a omamného – a navíc má skrytou smyslnou stránku, kterou Jake touží osvobodit.

Zároveň obyvatele v Koa Pointu obestírá jakési tajemství… Jak si může skupina bývalých příslušníků speciální jednotky dovolit žít v tak luxusním přímořském sídle? Kdo je tím smrtelně nebezpečným nepřítelem, který se blíží k jejich slunnému koutku ráje? A má na mušce někoho z panství – nebo Jakea?

Kapitola první

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Jake zvedl pěst a zabušil na masivní bránu na konci soukromé příjezdové cesty. Pak ustoupil, založil si ruce na prsou a čekal, přičemž zkoumal zatočený spirálový symbol vyřezaný do dřeva. Nejdřív si myslel, že je to nějaká zubatá ještěrka, ale pak si všiml křídel.

Zastínil si oči před tropickým sluncem a znovu se na symbol zadíval. Drak?

O chlapech ze speciální jednotky OD-X slyšel různé zvěsti – že za jejich úžasnými výkony a neuvěřitelnou sílou stojí nějaká ne tak docela lidská stránka. Nikdy těm nesmyslům nevěřil, protože z vlastní zkušenosti věděl, co dokáže lidské tělo, když se člověk dostane do módu přežití.

Zadíval se do očí drakovi vyrytému do dřeva. Na hrdiny klidně věřil. Ale v nadpřirozené hrdiny? Takovým blábolům nikdy nepřikládal váhu.

Ale na okamžik si nebyl až tak jistý. Samozřejmě – v dnešní době je těžké být si jistý čímkoli. Očima přelétl rozsáhlou zeleň obklopující klidnou uličku a rukou automaticky sáhl po zbrani, kterou už však u sebe nenosil. Zaklel a několikrát zakroužil rameny. Zatraceně, vždyť byl ve Státech už skoro dva měsíce. Tohle nebyla válečná zóna. Tak proč byl pořád ve střehu?

Možná proto, že masivní brána jako by křičela: Soukromý pozemek! Nebezpečí! Vstup zakázán! Nebo možná proto, že byl zvyklý spíš prorážet zdi a přelézat ploty než čekat, až ho někdo pustí dovnitř.

Znovu třikrát zabouchal a zavolal: „Haló?“

Nic. Žádná reakce. Ticho.

Vtom zašustilo křoví a po bráně se prošlo předoucí kotě. Jake se zasmál. Tolik k fámám o lidech, kteří zmizeli a na jejich místě zůstala jen divoká zvířata.

„Ahoj, prcku.“ Natáhl ke kotěti ruku.

Roztomilá šelma zavětřila a mrskla tříbarevným ocasem.

„Nech mě hádat. Jsi šéf ochranky,“ zavtipkoval Jake. „Není divu, že potřebují pomoc.“

Chlupatá kulička zamňoukala a Jake ji pohladil. Měla hustou, zdravou srst, na rozdíl od některých opuštěných zvířat, kterým házel zbytky jídla v různých válkou zničených částech světa.

„Myslíš, že jsem na správném místě?“ zeptal se.

Pohlédl na bránu, zatímco kotě se zavřenýma očima předlo a užívalo si hlazení. Nebyla tam žádná cedule s nápisem Koa Point, ale místo odpovídalo popisu, který mu dal jeho přítel Boone Hawthorne. I když je pravda, že u Boona bylo těžké poznat, kdy žertuje a kdy mluví vážně. Možná že o tom, že bydlí v přímořském sídle, kecal.

Nahoře se ozval bzučivý zvuk. Jake prudce zvedl hlavu a přikrčil se, ruce napřažené a zaťaté v pěst, připravený k akci. Kotě vyděšeně uteklo do křoví.

„Sakra.“

Byla to jen bezpečnostní kamera, ne ukrytá skupina povstalců mířící na něj zbraněmi. Nebyl žádný důvod k tomu, aby se mu zrychlil tep a orosilo čelo.

„Haló?“ ozval se hrubý podrážděný hlas. „Kdo je to?“

Jake se zadíval na interkom schovaný za obrovskými listy. „McBride, hlásím se do služby.“

Nepříjemný hlas se změnil v přátelské zachechtání, které mohlo patřit jedině Boonu Hawthornovi: „Jakeu! Našel jsi nás.“

„Jasně že jo.“

„Tak pojď konečně dál.“ Ozvalo se cvaknutí a brána se pomalu posunula na stranu. „Jdu ti naproti.“

Jake přemýšlel, co od toho má čekat… pak si upravil batoh na zádech a vykročil kupředu. V tu chvíli se znovu objevilo kotě a začalo se mu proplétat mezi nohama, čímž ho zpomalilo.

„Ty tu taky bydlíš?“ zeptal se Jake. Vzápětí prošel kolem hustého živého plotu a významně hvízdl. „Páni. Šťastné kotě.“

Kočka na něj zamrkala s široce rozevřenýma očima, nevinná a v blažené nevědomosti, jak žije většina světové populace.

Porost stromů ustupoval pěstěnému zelenému trávníku posetému záhony exotických květin. Udržovaná příjezdová cesta se klikatila kolem starého lesa, ve kterém listí šustilo v mořském vánku. Nic z toho se nepodobalo tomu, v čem vyrůstal v Coloradu, a už vůbec ne tomu, co viděl během čtyř po sobě jdoucích misí, které ho zavedly do mnoha zapomenutých koutů světa.

„Jakeu!“ V zorném poli se mu objevil muž s pískově zbarvenými vlasy – bosý, bez trička, oděný jen do pestrobarevného sarongu.

Jo, to byl rozhodně Boone Hawthorne. Jake ho sice viděl vždycky jenom v uniformě, ale i tehdy z něj vyzařovala veselá surfařská aura. Ale co sakra dělá v takovém nóbl sídle?

„Do prdele, Boone. To jsi zdědil pár milionů, nebo vykradl banku?“

Boone se zašklebil, přitáhl si Jakea do chlapského objetí a poplácal ho po zádech. „Žádné dědictví, žádné loupeže. Já a kluci jsme prostě měli štěstí na ten nejlepší správcovský kšeft na ostrovech.“

Pro jednou si Boone rozhodně nedělal legraci. V garáži, kterou Jake spatřil za další zatáčkou, bylo místo nejméně pro tucet aut a před jedním boxem stálo lesklé červené ferrari.

Boone zvedl kotě, které packou útočilo na okraj jeho sarongu, a přitiskl si ho pod bradu. „Vidím, že Keiki už se ti představila.“ Pak se zastavil a znovu poplácal Jakea po rameni. „Nemůžu uvěřit, že jsi tady. Tak rád tě vidím, chlape.“

Jake se zazubil: „Taky tě rád vidím.“

S Boonem se potkal naposledy asi před osmnácti měsíci, což bylo nějakou dobu po tom, co spolu jejich jednotky spolupracovaly na třech misích. Ale už teď se cítil jako za starých časů. Hlavně byl rád, že vidí někoho, komu nebude muset nic vysvětlovat. Třeba proč musí být jídelní sada čistá nebo proč má tak úhledně zabalenou a srovnanou výstroj. Proč se někdy probouzí zalitý studeným potem.

„Kluci tě taky rádi uvidí,“ prohodil Boone.

„Je tu celá vaše jednotka?“

„Jo. Já, Hunter a Cruz – když zrovna není někde se svou druž…“ Boone se zarazil a pak honem pokračoval. „S přítelkyní. Jsou tu i Kai a Silas.“

Jake ho následoval a snažil se to všechno vstřebat. Pohupující se palmy. Pás akvamarínové vody u pláže, která byla očividně soukromá. Boone si nedělal legraci, když říkal nejlepší kšeft. A páni, celá parta byla pořád pohromadě. Jake byl stále v kontaktu se svými kamarády z jednotky, ale každý se vydal svou cestou. Což by bylo v pohodě, kdyby věděl, že se všichni dočkali štěstí – ale bohužel. Junger se zabil při horolezeckém neštěstí a Chalsmith zemřel při autonehodě. Obojí se stalo během několika posledních týdnů. Jakea trápilo pomyšlení na to, že ve válečných zónách podstupovali všechna ta rizika, a po návratu domů pak nečekaně zemřeli. Hoover, další člen jednotky, dokonce utrousil něco o tom, že radši znovu narukuje, aby měl bezpečnější život.

Jake si však za svým rozhodnutím odejít z armády pevně stál. Jakmile proběhlo jeho čestné propuštění, vrátil se domů, předal mámě kříž za vynikající službu – druhé nejvyšší vojenské vyznamenání, jaké je možné v armádě získat – a začal shánět práci. A ze všech lidí mu jako první odepsal Boone Hawthorne – chlapík, kterému by se klidně mohlo přezdívat ten, z kterého bude s největší pravděpodobností plážový povaleč.

„Je mi líto, co se stalo tvým chlapům,“ zamumlal Boone, jako by zachytil Jakeovy myšlenky.

„Jo. Díky.“ Jake si odkašlal. „A díky, žes mi napsal o té práci.“

„Skvěle sis to načasoval.“ Boone se rozhlédl kolem. „Zrovna když jsi napsal, hledali jsme pár sekuriťáků navíc a všichni se shodli, že by ses na to perfektně hodil. A říkali jsme si, že na Maui by se ti mohlo líbit.“

Maui znělo skvěle a práce ochranky mu vyhovovala, zvlášť když nedokázal vypnout svou zvýšenou ostražitost. Možná mu pár měsíců v téhle práci pomůže se uklidnit. A kdo ví? Třeba díky tomu zapomene i na ženu, kterou nemohl dostat z hlavy.

Jste si souzeni, šeptal mu hlásek někde vzadu v mysli. Je tvým osudem.

Kopl do travnaté cestičky. Uběhlo už téměř osmnáct měsíců, ale mysl mu pořád dokola předhazovala ty vzpomínky…

Vzpomínky na nejpohodovější a nejsvéráznější ženu, jakou kdy potkal. Na tu se zrzavě blond vlasy, pronikavýma hnědooranžovýma očima a tenkými rty, které nikdy nevykládaly hlouposti. Slovo drobná se k tak rázné ženě nehodilo, a tetování na pažích ten dojem jen umocňovalo. Všichni muži, se kterými pracovala, o ní neříkali, že má jen metr šedesát, místo toho říkali, že je vysoká metr osmdesát bez dvaceti. Ella jen zřídkakdy dávala najevo svou ženskou stránku. Když však byli sami, předvedla mu ji se vším všudy během jediné žhavé, nezapomenutelné noci.

Nad hlavou mu přelétl černý pták se žlutou maskou kolem očí a vzpomínky na Ellu zmizely spolu s tímhle malým loupežníkem. Jake zůstal stát s pohledem upřeným vzhůru.

Boone ukazoval směrem k oceánu a něco mu vykládal, ale Jakeovi většina z toho unikla. „Támhle… soukromá pláž… přistávací plocha pro vrtulník…“

Jake zatřásl hlavou a řekl si, že není zamilovaný. Jedna vášnivá noc přece neznamenala, že spolu budou navždycky. Nejspíš to byla jedna z těch podivných věcí, které mu do hlavy vnukla válka. Teď, když byl zpátky – jako svobodný muž, který už nemusí poslouchat ničí rozkazy –, zapomene na Ellu a vrátí se k příjemnému, jednoduchému životu svobodného chlapa. Stejně jako se píše v jedné básni, bude kapitánem svého osudu. Žádné komplikace, nikdo, kdo by ho svazoval.

„Tohle je místo, kde se scházíme,“ řekl Boone, když se blížili k otevřené budově s doškovou střechou, ve které stálo několik mužů. „Pamatuješ si Huntera, že?“

Jake uchopil Hunterovu nataženou ruku a srdečně s ní potřásl. Jak by mohl zapomenout na toho obra, který vypadal jako dřevorubec? „Rád tě vidím.“

Přátelský stisk ruky přerušil jakýsi oranžový záblesk mezi nimi – a Hunter se rozesmál.

„No teda, Keiki,“ zašeptal kotěti, které mu vyskočilo na rameno a spokojeně předlo.

„Vidím, že tady máte pořádného tygra,“ zasmál se Jake.

„Ha! To by si Keiki rozhodně přála,“ zasmál se Boone.

Někdo se zachichotal. Hunter zvedl husté obočí a zdálo se, že i kotě zamrkalo.

Jake se rozhlédl. Co to mělo znamenat?

„Ahoj.“ Přistoupila k nim přátelská blondýnka s vřelým úsměvem. „Já jsem Nina. Ráda tě poznávám.“

Jake pootevřel rty, ale trochu ztratil řeč, protože Boone tu ženu vzápětí objal kolem pasu – velmi plného, kulatého pasu. Boone si zjevně našel krásnou ženu a byl hrdým nastávajícím otcem dítěte, které se očividně mělo brzo narodit. Další důkaz, že se život nezastavil, i když mu to tak občas v době, kdy byl na misích, připadalo.

„S dvojčaty se brzo seznámíš.“ Boone se usmíval od ucha k uchu.

„Gratuluju,“ vysoukal ze sebe ještě pořád zaskočený Jake. Kdo by řekl, že ze všech lidí zrovna Boone…

„Kaie znáš. A tohle je Tessa,“ pokračoval Boone.

„Ahoj,“ pozdravila okouzlující zrzka.

Jake si s ní potřásl rukou a od Kaie, který se na něj zazubil, dostal pořádnou herdu do ramene. Jake se taky zaculil. Tolik známých tváří a všem se očividně dařilo dobře. Vypadalo to, že se usadili a našli si partnerky, se kterými jsou šťastní.

„Tak koho ještě znáš? No jasně – Cruze.“ Boone mávl rukou směrem k hustému porostu stromů na vzdálené straně panství. „Někde se tu potuluje – nebo surfuje s Jody.“

Jake překvapeně zvedl obočí. Cruz byl nevrlý, samotářský typ a potulování k němu dokonale sedělo. Ale surfování? To v žádném případě.

„Silas a Cassandra se za týden vrátí z New Yorku,“ dokončil Boone a rozhlédl se kolem. „Myslím, že to jsou všichni.“ Hunter zavrčel – opravdu zavrčel – a Boone rychle dodal: „A Dawn! S tou se seznámíš večer.“

Jakeovi se zrychlil tep. Pokud tu byli všichni muži z jednotky OD-X, tak tu možná byla i Ella…

Ale ne. Zaslechl, že Ella žije v Arizoně, a to bylo dobře. Snažil se na ni zapomenout, ne přilévat olej do doutnajícího ohně.

„Tak cos v poslední době dělal?“ prohodil Boone.

Jake měl najednou v hlavě prázdno. Uplynulé týdny se slévaly v nudnou šmouhu a jedinou skutečnou touhou – nebo spíš posedlostí –, kterou měl, bylo najít Ellu. Což nehodlal udělat. Dohodli se, že to skončí u jedné jediné noci, a měli pro to spoustu dobrých důvodů. A už ho nebavilo je pořád dokola opakovat vlastnímu srdci. Takže hledal slušnou práci a přespával u kamarádů na gauči. Plánoval najít si něco podobného, co dělal, když vyrůstal a pracoval na rodinném ranči v Coloradu. To už bohužel nepřipadalo v úvahu, jelikož pozemek zdědil jeho starší bratr a všechny potřebné pracovníky měl.

Jake se zadíval do země. „Ani moc nevím.“

„Jo,“ zamumlal Kai. „To si pamatuju.“

A na chvíli se všichni muži mlčky zadívali do dálky, ponořeni do vlastních myšlenek. Teprve když k nim ženy tiše přistoupily, všichni se zase rozzářili a vzhlédli.

„Dobrá zpráva je, že to přejde,“ poznamenal Kai, když se Tessa dotkla jeho ramene.

Jake přešlápl z nohy na nohu a chtěl změnit téma. Rozhlédl se kolem a v duchu počítal. Mužů – i žen – tady bylo víc než dost. Proč potřebovali dalšího člověka, který by na to tady dohlížel?

„Řekneš mi něco víc o té práci?“

Boone se zasmál. „Rovnou do práce, co? Věděli jsme, že se na to budeš hodit.“

Kai souhlasně přikývl. „Je to vcelku jednoduchá práce, hlídat panství a přilehlé pozemky. Skoro nuda ve srovnání s tím, na co jsi zvyklý.“

„Nuda zní dobře,“ zažertoval Jake. „Komu to tu patří?“

„Řekněme, že je to uzavřený člověk, který si hodně potrpí na soukromí,“ odpověděl Boone a vyměnil si s Kaiem významný pohled. Hunter skryl lehký úsměv, zatímco Tessa se rychle otočila směrem ke kuchyni, což přivedlo Jakea k podezření, jestli nejde o nějaký vtip. Nebo se mu to jen zdálo?

„Přesně tak. Je to velmi uzavřený byznysmen, který se stará o společnosti a majetky po celém světě, takže je hodně vytížený,“ dodal Kai. „Což znamená, že život tady bývá po většinu času docela klidný. Ale má i nepřátele, takže…“ Hlas mu klesl do téměř zlověstného zavrčení a větu nechal nedokončenou.

Mořský vánek lehce profoukl otevřeným stavením a Boone se zatvářil vážně – smrtelně vážně – a přitiskl si Ninu blíž k boku. Kai vypadal naježeně a ve vzduchu jako by se vznášela neblahá předtucha.

Jake se rozhlédl. Už to zažil dřív – na téhle skupině chlapů bylo něco zvláštního a nebezpečného. Byl to jen takový náznak, ale Jake ho vycítil. Kai, Boone a Hunter byli velcí, statní a silní. Svou zádumčivou povahou a neobyčejnou silou, která z nich vyzařovala, vyvolávali respekt – možná až strach – i u těch nejtvrdších vojáků. Všichni působili dojmem, že mají nějaké obrovské, skryté tajemství. Netušil, o co šlo. Věděl však, že jsou to naprosto spolehliví a čestní vojáci, pověstní tím, že dokážou splnit i nemožné úkoly. Důkazy viděl na vlastní oči.

Po chvíli ten nepříjemný moment pominul a Kai pokračoval. „Takže je velmi důležité, abys nepodlehl falešnému pocitu bezpečí.“

Jake se málem rozesmál nahlas: „To nebude problém. Jaký je rozvrh?“

„Střídáme se po osmihodinových směnách – kromě Boona, který je myšlenkami v babylandu, takže by nebyl moc užitečný. Ale na druhou stranu, kdy byl Boone užitečný?“ zasmál se Kai.

„Jasně.“ Boone si znuděně povzdechl. „Hádám, že se nepočítá, že jsem ti tenkrát v Nangarháru zachránil zadek.“

Kai mávl rukou, jako by to nebylo podstatné, a pokračoval. „Takže se s tebou na hlídkách budeme střídat všichni – kromě tady taťuldy. Jo, a ještě jsme najali jednu další posilu.“

Jake naklonil hlavu. Další posilu?

Kai se zasmál. „Vím, na co myslíš. Víme, jak důležitá je důvěra. Proto jsme najali tebe – a jenom jednoho dalšího člověka. Ber to jako poctu, chlape.“

„Perfektně se na tu práci hodíš – a ona taky. I když je to ženská,“ zazubil se Boone.

Jake ztuhl. Ženská?

Za zády se mu ozvaly rychlé kroky. V hlavě se mu rozezvučel alarm a srdce se prudce rozbušilo jako v bojové situaci – přesněji řečeno zlomek vteřiny předtím, než se ozval výbuch a všechno se posralo.

„Perfektní načasování!“ zavolala Tessa. „Oběd je hotový a můžeš se rovnou seznámit s Jakem.“

Pravidelné kroky náhle ustaly. „S kým?“

„Ale no tak. Jakea přece znáš, ne?“ Boone Jakea poplácal po rameni a pokynul směrem k nově příchozí za jeho zády.

Jake se pomalu otočil, neschopný slova. Tohle se přece nemohlo dít. To nemůže být pravda…

Ale jestli se při výcviku ve speciální jednotce něco naučil, tak to, že nemožné většinou člověka zastihne v tu nejmíň vhodnou dobu.

„Ello,“ řekl a snažil se, aby zněl vyrovnaně. Ale tváře se mu rozhořely a krev rozproudila.

„Jakeu,“ odpověděla Ella stejně odměřeným tónem. Uhrančivé oči – hnědé s vnějším tmavě oranžovým prstencem – jiskřily. Vystřelovaly drobné ohňostroje. Vlastně v podstatě žhnuly. Ellina tvář však byla kamenná a postoj strnulý.

Jake natáhl dlaň a potřásli si rukama, ztuhlí jako loutky.

Hlavou mu proběhla smršť žhavých představ. Třeba jak si přestala hrát na drsňáka a políbila ho. Jak mu prsty klouzala po oblečení, zbavila ho sedmikilové bojové výstroje a svlékla ho. Pak ho nechala, aby udělal totéž s ní, a…

Jenom jedna noc, trvala na svém.

Jenom jedna noc, souhlasil ochotně.

První kolo bylo žhavé a bouřlivé. Konečně mohli uvolnit touhu, která v nich rostla celý týden, kdy jejich jednotky spolupracovaly. Druhé kolo bylo pomalé a sladké a zanechalo v Jakeovi zvláštní pocit klidu. Třetí a čtvrté kolo měl jako v mlze, ale to, co následovalo, si pamatoval jasně. Ella na něj zírala, jako by ji omráčilo nějaké velkolepé uvědomění, a Jake měl pocit, že se začíná dít něco, nad čím nemá žádnou kontrolu.

Hned po oné noci spolupráce jejich jednotek skončila. Když se pak ještě dvakrát znovu setkali, Jakeovi málem vyletělo srdce z hrudi. I Ella se vždycky celá rozzářila, ale hned si zase nasadila chladnou masku a ignorovala ho.

Což bylo v pořádku. Skvělé. Ani on nechtěl víc.

Tak na co pořád čekal? Proč se mu o ní pořád zdálo?

„Rád tě vidím,“ hlesl a téměř ji hltal očima.

Bože, byla neuvěřitelná. Rázná a tvrdá jako vždy. Možná ještě víc než dřív, vzhledem k tomu, jak na něj teď zírala. Její postoj jasně vyjadřoval nezahrávej si se mnou, prakticky to měla zašifrováno ve spirálovitém tetování, které se vinulo kolem předloktí. Postavu měla pořád stejně pevnou a vypracovanou. Zrzavé blond vlasy už nebyly stažené do pevného drdolu, spočívaly ve volném culíku, který se lehce pohupoval a hypnotizoval ho. Byly by ty prameny stejně hedvábné jako tehdy, když jimi projížděl prsty? Zachytávaly by světlo jako svatozář, kdyby si ho ještě jednou osedlala jako kovbojka?

„Ráda tě vidím,“ odpověděla Ella úsečně a chladně.

Na chvíli se tam zasekli, drželi se za ruce a dívali se jeden druhému do očí. Tiché šustění palmových listů se vytratilo, stejně jako vzdálený zvuk oceánu narážejícího do skal. Zdálo se, že na ničem jiném než na Elle nezáleží – dokud prudce neodtáhla ruku, neodstoupila a nezamrkala.

„Pamatuješ si na Jakea, že?“ prohodil Boone.

Ella odměřeně přikývla. „Jo, to teda pamatuju.“

Kapitola druhá

Ella se silou vůle donutila, aby se jí netřásla kolena, když kráčela do kuchyňské části domu setkávání. Navenek zůstávala naprosto klidná, ale uvnitř…

To je on! To je on! vykřikovala vnitřní liška a nadskakovala.

Tváře se jí rozpálily a kousla se do rtu, jak ji zaplavily emoce, dosud tak úzkostlivě uzamčené. Utrpení z toho, že Jakea po jejich společné noci opustila, nikdy doopravdy nezmizelo. Jen jej skryla za mentální zeď. Otočit se zády ke svému osudovému druhovi bylo to nejtěžší, co kdy musela udělat.

Těžší než výcvik pro rangery.

Těžší než ten nejobtížnější úkol, který dostala jako zvláštní příslušník Silasovy elitní jednotky měňavců.

Těžší než…

Několikrát se praštila pěstmi do boků. Udělala, co musela, a měla k tomu dobrý důvod. Otázkou bylo, co tu sakra dělal Jake? Boone se zmínil, že našel někoho, kdo by jí pomohl hlídat Koa Point, ale Ella netušila, že to bude právě on!

Jake McBride. Sto osmdesát centimetrů vysoký mohutný kovboj, s čokoládově hnědými vlasy a upřímnýma modrýma očima, který se stal vojákem. Měla pocit, že jí ty oči vidí až na samé dno duše. Měla chuť dělat přemety pokaždé, když se na ni podíval nebo když se usmál, čímž se zvýraznila drobná jizva na horním rtu.

Postavila hrnek pod kávovar a stiskla tlačítko pro dvojité espresso. Zasyčela pára a Ella zavřela oči.

Tohle se přece nemůže dít!

Odpověděla na žádost svých přátel o výpomoc s hlídáním Koa Pointu a svolila, že na pár týdnů přijede na Maui, než se najde stálá ochranka. Měňavci z Koa Pointu toužili trávit více času se svými partnerkami, ale jako mrak nad nimi visela všudypřítomná hrozba nepřátelského vpádu. Drax, jejich úhlavní nepřítel, byl sice nedávno zlikvidován, ale Moira, pomstychtivá dračice, byla stále na svobodě – stejně jako prapůvodní kámen, poslední ze sbírky drahokamů s magickou mocí.

Boone se obrátil na Jakea. „Jak jsem řekl, napsal jsi přesně v ten pravý čas. Opravdu potřebujeme někoho, koho známe a komu věříme.“

Ella se snažila, aby si pod nosem podrážděně něco nemumlala. To od ní Boone očekával, že bude pracovat po boku jediného muže, kterému se musí vyhýbat?

„Bylo to vážně štěstí,“ pokračoval Boone. „Tu e-mailovou adresu už nikdy nekontroluju. Vlastně ani nevím, proč jsem to udělal.“

„Možná to byl osud,“ zašvitořila Nina, optimistická jako vždycky.

Ella se do šálku s kávou zamračila. Pokud to byla pravda, osud ji chtěl potrápit. Proč by ji jinak svedl dohromady s člověkem, kterého si nemohla dovolit milovat? Proč by jí ho osud znovu a znovu přiváděl do cesty? Po jejich společné noci – noci, po které doufala, že na něj bude schopná zapomenout – musela přetrpět několik dalších setkání s Jakem a teď jí ho osud znovu nasměroval rovnou pod nos.

Samozřejmě že ho k nám přivádí osud, křičela vnitřní liška. Je to náš druh!

Káva byla ještě horká, ale Ella se stejně napila.

Nemůžeme ho milovat.

Jak ho můžeme nemilovat? dožadovala se liška.

Potlačila povzdech. Jakeovy jasné modré oči a ostražitý úsměv si ji od začátku získaly. Vyzařoval z něj jakýsi automatický, nenápadný respekt. To, jak se Jake dokázal změnit z nekompromisního vojáka na svědomitého dobráka, když si přidřepl k malým dětem, aby je uklidnil. Jeho schopnost neztrácet smysl pro humor, i když jedli příšerné jídlo, spali na nejnepohodlnějších místech nebo museli vydržet nejhorší počasí. To, jak se díval do dálky, když mluvil o domově.

Nikdy od ní nic nevyžadoval, jen dával. Věci, na kterých skutečně záleželo, jako třeba respekt. Čas. Prostor.

„Vy dva se na tu práci skvěle hodíte,“ prohlásil Boone.

Jsme dokonalí, povzdechla si liška.

Byli dokonalí – ve všech ohledech kromě jednoho. Jake byl člověk. Ona byla měňavec. Liška, která se ráda toulala za svítání a za soumraku a větřila ve větru. Co by si o tom asi tak myslel Jake?

Ella přejela pohledem všechny šťastné páry kolem a snažila se nemračit. Mužští měňavci to měli snadné. Nezáleželo na tom, jestli je jejich osudová družka člověk, nebo měňavec, protože kousnutí během rituálu zaslíbení je navždy spojilo. Jejich partnerky získaly schopnost měnit se a bylo to. Šťastně až do smrti.

Tělo lidského muže se naopak změně vyvolané kousnutím bránilo. Čím silnější muž byl, tím urputněji se jeho tělo změně vzpíralo, jako by to byla nemoc. Proměna muže spíš zabila než změnila – nebo ho připravila o rozum.

Ella si pohrávala se stříbrným řetízkem na krku a trochu sebou trhla, když jí v mysli zazněla ozvěna minulosti. Tichý a rozhodný mužský hlas.

Dokážu to. Vím, že budu v pořádku. Láska mi v tom pomůže.

Ella zavrtěla hlavou a přála si, aby se mohla vrátit v čase a varovat ho – Briana, muže, kterého její matka milovala. Ellin biologický otec byl pouštní lišák, který se dal dohromady s její matkou, když byli oba příliš mladí. Zmizel dřív, než se dozvěděl, že je Ella na cestě, a matka ji vychovávala sama. I to bylo fajn, ale když se objevil Brian, život se ještě zlepšil. Byl to ten nejmilejší a nejhodnější člověk a Ellu přijal jako vlastní.

Naše láska zvítězí, mumlala matka stále dokola, když mu přikládala mokrý hadr na rozpálené čelo. A malá Ella se na to dívala, vyděšená a bezmocná.

Neboj se, zlatíčko, říkal Brian. Osud ze mě a tvé mámy udělal osudové partnery. To nás z toho dostane.

Ella se zadívala do dálky. Osud ne vždy dodržel svou část dohody a láska ne vždy zvítězila. Brian zemřel bolestivou smrtí a matka nedlouho poté podlehla žalu. Ella zůstala docela sama.

Pohrávala si se stříbrným přívěskem na krku – byl to dárek, který Brian kdysi dávno věnoval její matce.

Milovat Jakea znamenalo odolat mu.

Bylo to tak lepší pro ně oba.

K čemu je lidská ochranka? Vystřelila ta slova do mysli svých přátel, jako to uměli všichni úzce spjatí měňavci.

Jake je nejlepší možná volba, opáčil Kai okamžitě. Ten chlap má nejbystřejší oči a uši ze všech lidí, které znám. Víš dobře, jak je schopný.

Ellina vnitřní liška se při té nechtěné narážce celá rozpálila. Ach, věděla až moc dobře, jak je Jake schopný.

A dokud nenajdeme další měňavce, kterým můžeme věřit, bude nám při hlídání pozemků hodně nápomocný, pokračoval Kai.

Očima sklouzla k místu po straně otevřené budovy, kde Jake stál. Někdo jiný by viděl jen urostlého válečníka nebo statného rančera, ale Ella za tím viděla mnohem víc… stejně jako Jake dokázal prohlédnout ji – jako by měl rentgenové vidění a schopnost spatřit její skutečnou podobu. Uvnitř byl víc než elitním vojákem. Vášnivou, horoucí duši skrýval stejně důkladně jako ona tu svou.

Chci ho, zakňourala liška. Potřebuju ho.

Kdyby byla noc, přeměnila by se do liščí podoby, zvedla by úzký čenich a vyla svůj smutek na měsíc. Ale byl slunečný den na Havaji, ne temná půlnoc v poušti. A pokud jí na Jakeovi opravdu záleželo, bude ho chránit – a to znamenalo držet se od něj dál.

„Máme pro tebe prostorné místo,“ pokračoval Boone a ukázal palcem přes rameno. „Plantážní dům v Koakea – na sousedním pozemku.“

Elle klesla čelist a málem na Boonea vztekle zamávala rukama.

„Koakea?“ zamumlal Jake.

„Znamená to bílá koa – druh stromu,“ vysvětlil Boone.

„Počkat,“ vyhrkla Ella. To ona byla ubytovaná v Koakea! „To nepůjde.“

Boone naklonil hlavu. Hunter pozvedl huňaté obočí. Jake se na ni podíval, nesoudil ji, neprotestoval, jen čekal, co Ella řekne.

„Co nepůjde?“ zeptal se Boone.

Jake a já pod jednou střechou, vyhrkla málem. Nakonec by podlehla touze jako kdysi a to by jen ztížilo boj s osudem.

„Myslím, že tady v domku pro hosty by se cítil mnohem líp,“ zkusila to.

Boone pokrčil rameny. „To tys přece říkala, že je lepší, aby si ochranka udržovala určitý odstup, ne?“

Hrnek kávy, který držela v rukou, sevřela ještě pevněji a raději mlčela. Boone většinu času nevnímal nic jiného než potřeby své partnerky a soustředil se na poslední přípravy před příchodem dvojčat, což mohlo nastat kdykoli. Proč si musel pamatovat, že řekla zrovna tuhle větu?

„Plantážní dům dává smysl,“ souhlasil Hunter. „Je blíž k naší slabé straně.“

Chtělo se jí zadupat a křičet. Znali ji lépe než kdokoli jiný – tak proč si nevšimli jejího znepokojení? Ona, Hunter a Kai spolu vyrůstali v pěstounské rodině, kterou vedla soví měňavka Georgia Mae. Ti dva pro ni byli jako bratři – bratři hānai, jak se tomu říkalo podle havajských tradic.

Občas měla chuť své bratry pořádně nakopnout.

„Plantáž byla tak dlouho opuštěná, že jsme měli problémy se squattery a developery,“ vysvětlil Kai Jakeovi. „Takže čím víc lidí tam bude, tím líp.“

Ella protočila oči. Byla to ona, kdo na tohle upozornil, když před dvěma týdny přijela. Dobře, použila to hlavně jako záminku, aby získala od ostatních trochu odstup. Chlapi z Koa Pointu byli kamarádi, se kterými měla silné pouto, a ženy, které si našli, byly všechny fantastické. Bylo však těžké být ve společenství měňavců tak zamilovaných, že se sotva dokázali soustředit na něco jiného než na své partnery. Požádat o pomoc se zabezpečením panství byl chytrý tah a ubytovat Ellu v Koakea dávalo smysl.

Samozřejmě až na to, že teď tady byl Jake.

Založila si ruce na prsou. „Do střechy zatéká.“

Kai svraštil obočí. „Říkala jsi, že je v pořádku.“

„Byla jsem zdvořilá,“ zavrčela.

Jakeovi se rozzářily oči, když mu došlo, že je Ella v Koakea ubytovaná. Ten chlap ji vždycky dokázal přečíst líp než kdokoli jiný.

Boone si odfrkl: „Cha! Ella a zdvořilá.“

Probodla ho pohledem: „Není tam žádná tekoucí voda.“

„Žádný problém.“ pokrčil Jake rameny.

„Namontovali jsme tam špičkovou kompostovatelnou latrínu,“ pokračoval Boone. „Říkala jsi, že je to v pohodě.“

„Říkala jsi, že jsi zažila mnohem horší podmínky,“ podotkl Kai. „Solární sprcha a tak.“

Sakra, copak nikdo nepochopil, o co jde?

Tessa se zdála být první, komu to došlo: „Možná by se Jake cítil lépe v domku pro hosty.“

Ella si na objímání moc nepotrpěla, ale za tohle by Tessu s vděčností pevně sevřela v náručí.

Ale Jake jen pokrčil rameny: „Jsem si jistý, že jsem přežil horší podmínky.“

Zatraceně, už zase ty jeho protichůdné signály. Strnulý stisk ruky naznačoval, že by byl rád, kdyby se s ní nemusel setkat, ale když promluvila a on se na ni podíval, viditelně mu poskočil ohryzek. Tvářil se tak, jako by chtěl říct: Možná bychom to měli ještě jednou zkusit…

„To rozhodně,“ přikývl Boone. „Pamatuješ si na tu noc, kterou jsme strávili v té rokli?“

Ella si prohrábla vlasy. O to tady přece vůbec nešlo!

„Navíc si můžete líp zkoordinovat směny,“ přidal se Hunter a jemně škrábal kotě, které měl přitisknuté pod bradou.

No, to bychom rozhodně mohli koordinovat, souhlasila Ellina liška dvojsmyslně.

Elle se chtělo křičet. Potřebovala si z téhle šlamastyky zkoordinovat nějaký únik.

„Možná by Ella chtěla trochu soukromí,“ ozvala Tessa zcela neutrálním tónem.

Ella se chystala Tessu při nejbližší příležitosti nejen obejmout – rozhodně ji i políbí.

Ale Boone jen mávl rukou: „Ella nepotřebuje soukromí. Vlastně to byla vždycky ona, kdo trval na tom, že sdílené kasárny jsou fajn.“

„Jo,“ přitakal Kai.

„Jo,“ přikývl Hunter.

Ella se ušklíbla. Tihle dva si rozhodně zasloužili nakopnout.

„No, to bylo v armádě. Tomuhle říkáme civilní život. Chcete snad, abych vám vařila jídlo, které jste tehdy jedli?“ zeptala se Tessa.

„Zatraceně, ani nápad,“ řekli Boone a Kai současně.

„To teda sakra ne,“ přidal se Hunter, který obvykle mluvil víc než slušně.

Nina se poplácala po vypouklém břiše a vrhla na ně pohled, kterým jako by říkala: žádné klení před dětmi.

„Promiň, zlato,“ řekl Boone. „Jde o to, že nám chutná, jak Tessa vaří. Milujeme Tessino vaření.“ Obrátil se na Jakea a vážně přikývl. „Jen počkej, až ochutnáš její steak.“

„Nebo medovo-kokosové palačinky…“ Hunter si olízl rty.

Kai se tvářil zasněně: „Nebo grilované laulau…“

Tessa zvedla ruku, aby je zarazila: „Jde o to, že teď děláte věci jinak než v armádě. Možná by Ella ocenila, kdyby měla pro změnu trochu soukromí.“

„Ale kdepak,“ řekl Boone a ostatní chlapi přikývli. „Ella je Ella. Nepotřebuje zvláštní zacházení. Vlastně ho nesnáší. Není to tak?“

Ella otevřela pusu a zase ji naprázdno zavřela. To, že po celé ty roky dokazovala klukům, kolik toho vydrží a jak je tvrdá a odvážná, mělo i svou stinnou stránku – a ta se právě ukázala. Skutečně ji považovali za jednu z nich. Sakra, nejspíš si mysleli, že čůrá ve stoje. A nikdy, nikdy by je nenapadlo, že by se mohla bezhlavě zamilovat.

Panebože. Byla v háji.

„Já budu v pohodě kdekoli,“ podotkl Jake.

Ellina vnitřní liška zavrněla.

„Oba budete bydlet v domě na plantáži,“ prohlásil Kai rozhodným tónem, který říkal: konec debaty. Když byl Silas pryč, šéfem na Koa Pointu byl Kai. „To dává největší smysl. Navíc možná budeme domek pro hosty potřebovat pro toho chlápka, se kterým se Silas snažil vyjednávat.“

Ella se zamračila. Slyšela, že šlo o lvího měňavce. Nebo to byl tygr? Vždycky to zapomněla. Každopádně to byl někdo vysoce postavený ve světě kočkovitých měňavců, se kterým Silas toužil uzavřít mírový pakt po nedávném napětí, které se týkalo ničemného hybrida lva a upíra. Přála si, aby byl Silas tady a objasnil jí to, ale byl s Cassandrou v New Yorku, snažili se vypátrat poslední kámen duchů.

„Pro Jakea není nic problém,“ prohlásil Boone a poplácal ho po zádech. „Můžeme se na něj spolehnout.“

„Rád pomůžu,“ odpověděl Jake tím svým vyrovnaným chlapeckým způsobem.

Ella musela potlačit nutkání vyhrknout celý ten smutný příběh. Miluju Jakea. Potřebuju ho. Ale jestli se příliš sblížíme, nebudu schopná mu odolat jako dřív. Je to můj osudový druh.

Ale nic takového říct nemohla. Chlapi by si z ní nejspíš dělali legraci, že miluje jen svou pušku M16. Ženy by na ni mrkly a řekly jí, ať si v noci pořádně užije. A k tomu všemu Jake o měňavcích ani o osudových druzích neměl ponětí. Zatraceně, kdyby mu to řekla, nejspíš by utekl za kopečky. Nebo hůř, prohlásil by se za dostatečně silného, že zvládne cokoli, a nechal by se kvůli cti zabít.

Proto pevně sevřela rty a ustoupila.

„Tak dobře.“

Ale nebylo to dobře a ona to věděla. Musela nějak najít způsob, jak se z téhle šlamastyky dostat.

Kapitola třetí

Jake uháněl po krajnici silnice při svém teď už pravidelném večerním běhu, a ani se tak nekochal západem slunce, jako spíš dumal o uplynulém týdnu – jeho prvním na Maui. Práce byla v pohodě. Lidi byli fajn. Ale Ella – bože, pořád v něm vyvolávala zuřivou potřebu.

„Kretén.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí