Sharon Page, Karmín,

série Vábení Krve - kniha 1.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Blood Red

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Cover design © Jenna Skold

© 2023 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2007 Sharon Page

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-76-9

Print: ISBN 978-80-87720-77-6

Sharon Page
Karmín

Blood Red

1

Probuzení

Vesnice Maidensby, Yorkshire, 1818

„Dokážeš si na sobě představit obě naše pusy, lásko?“

Althea si povzdechla, když za ní zašeptal svůdný mužský hlas. Ten teplý dech jí tančil na zátylku a vzrušoval ji, jak čechral uvolněné prameny vlasů. Ze rtů se jí vydral sten, když velké mužské ruce sevřely její ramena a vklouzly pod ramínka košilky. Jeden pár elegantních rukou – rukou gentlemana, s dlouhými prsty. Horkých, lehce drsných a až příliš skutečných.

Jak mohl sen tak rozbouřit ženské smysly?

Vysněný milenec jí masíroval ramena a kontrolovaná síla v jeho doteku v ní vibrovala. Silné, a přesto citlivé prsty jí tančily po páteři. Blesk touhy se rozběhl dolů a explodoval mezi sevřenými stehny. Přímo z hloubi duše se vydral vzlyk.

Zoufalý zvuk. Prosba.

O milost? Nebo o víc?

S tichým zachechtáním ji přidržel, když se jí podlomily nohy.

Chraplavý hlas u ucha jí sliboval hřích.

„Dokážeš si představit, jak tě moje i jeho ruce uctívají?“

„Ne.“ Althea zavrtěla hlavou a i to jí připadalo skutečné. Ne, nedokázala si to představit. Bylo to příliš skandální. Příliš… zakázané. Jak se jí, panně, mohlo zdát něco takového?

„Pak to možná není sen, Altheo. Možná je to předtucha.“

Ne, namítla. Je to sen. Pouze sen.

Sklonil hlavu k dívčímu krku. Hedvábné vlasy se jí otřely o citlivou kůži. Zachvěla se, jak ji lehoučce škrábly špičaté zuby. Ale nedokázala se odtáhnout, ani když jí shrnul košilku z ramen. Rozvázal pásky, košilka se otevřela přímo na citlivých prsou a odhalila je. Stáhl ji ještě víc dolů. Chytila ho za ruce, aby zachránila poslední kousek cudnosti.

„Ne, zlato. Užijme si to.“

Althee vyschlo v ústech a hleděla na bledé křivky odhalených prsou, zakončené ztopořenými bradavkami, malými a růžovými. Dvě velké mužské ruce rámovaly její ňadra a držely krajkový výstřih.

Nikdy se na svá ňadra doopravdy nepodívala, ne s takovým zájmem a fascinací jako tihle muži. Nikdy se s nimi nemazlila. Nikdy!

Poprvé promluvil druhý muž. „Nádhera.“

Upřela na něj pohled. Ležel na masivní posteli a měl rozepnutou košili, takže odhalovala vyrýsované svaly, zlatavé kudrlinky a… růžové bradavky. Přiléhavé kalhoty obepínaly mohutné, snědé nohy. Dlouhé prsty mu klouzaly po rozkroku a hladily silný zakřivený hrbol, který nadzvedával látku. Tělo ji při tom pohledu slastně zabolelo. Srdce bušilo jako o závod, cítila ho až v krku.

Dlouhé světlé vlasy mu padaly do očí a stínily krásnou tvář. Místnost ozařoval jen měsíční svit, který se při dopadu na zem odrážel v jeho tmavých očích. V namodralém světle se mu vlasy třpytily jako měsíční paprsky, ale ona věděla, tak jako všichni snílci, jakou musejí mít barvu.

„Krása, že?“ Přes záda jí přejel satén, jak se muž za ní přiblížil. Knoflíky saténové vesty ji tlačily na páteř. Althea se jím cítila pohlcená, malá, křehká. Nebála se však. Pokusila se otočit, aby na muže za sebou viděla, ale nepodařilo se jí to. Zdálo se, že je tvořen světlem a stínem. Jen jeho ruce byly vykresleny detailně. Na zápěstích se rýsovaly žíly, klouby byly velké, prsty překvapivě silné, a přesto ladné.

Althea fascinovaně sledovala, jak ty prsty uvolňují košilku, která jí klesla až k pasu.

Polkla výkřik, když jí ty smyslné ruce sevřely nahou hruď. Pevná, naběhlá ňadra mu padla do velkých dlaní jako zralá jablka. Nadzvedl je a ukázal druhému muži.

„Štípni ji do bradavek,“ navrhl muž na posteli a rozepnul si horní knoflík u kalhot.

Palce se dotkly tvrdých bradavek a vyslaly jí do celého těla vlny rozkoše a agónie. Pohladil je a ona se prohnula v zádech a vystrčila prsa dopředu. Už nebyl tak něžný. Pevně ji tiskl, škubal, štípal a tahal za bradavky. Ale jí se každé hrubé, drsné pohlazení moc líbilo. Věděl mnohem lépe než ona sama, co chce. Co chtějí její prsa.

Muž na posteli se přesunul na kolena. Štíhlé, svalnaté břicho se zavlnilo. Škádlivě a pobaveně svraštil obočí a stáhl si rozepnuté kalhoty až do půli stehen, čímž odkryl spodní prádlo. Jeho intimní partie, vyryté jako reliéf stínem a stříbřitým světlem, se při tom pohybu nadzvedly.

Althea zalapala po dechu. Je zvláštní, že v této místnosti, s těmito dvěma muži, v tomto překvapivém, nádherném snu, nedokázala promluvit. Možná jí to nebylo dovoleno – protože by měla protestovat a bránit panenskou nevinnost. Měla by utéct do bezpečí.

Muž na posteli měl také velké, krásné ruce. Ruce, které stahovaly oblečení ve snaze osvobodit jeho…

„Ptáka, lásko.“

Muž za ní se prohnul dopředu a ona ucítila, jak se tvrdá boule v nízko posazených kalhotách ještě zvětšila. Pohupoval se v bocích a narážel jí slabinami do zadečku.

To se jí muselo zdát.

Musel to být sen!

Zlatovlasý muž si svlékl prádlo a osvobodil penis. Rozuměla termínu rozvášněný prut, o němž si šeptaly služebné. Zdálo se totiž, že tahle věc má vlastní rozum. Pohybovala se, pohupovala a prodlužovala před jejíma očima. Obklopovalo ji hnízdo chloupků, korunoval oblý vrcholek a celá se leskla, jako by byla mokrá. Měsíční světlo si pohrávalo s její délkou, která vedla zpátky k další oblině, pytli, v němž musely být koule. Služebné jim říkaly klenoty, jako by byly neuvěřitelně vzácné.

Althea nemohla odtrhnout pohled, když muž sklouzával z postele. Když si sundával boty a odkopával šaty. Vydal se k ní, penis hrdě vztyčený uprostřed houštiny zlatých kadeří. Poznala, že je na něj hrdý, když ho rukou sevřel v majetnickém gestu.

Nohy se jí zachvěly, když si ho dlouze pohladil od kořenu zpět ke špičce. Druhý milenec za ní se tvrdě prohnul v protipohybu a uvěznil tenkou košilku mezi jejími půlkami, jak ji tlačil penisem přes oblečení.

Byla to slast, nechat se laskat od jednoho muže, ale když se jí dotýkali dva najednou, byl to nepřekonatelný pocit. Někdo z ní strhl košilku a odhodil ji stranou. Čtyři ruce jí jezdily po kůži, horké jako plamen svíčky, hladké a smyslné jako hedvábí. Nezajížděly jí mezi stehna, ale dlaněmi laskaly tmavě rudé kadeře v klíně.

Althea se zachvěla a ocitla se na děsivém rozhraní mezi strachem a nesnesitelným vzrušením. Mužské ruce byly na pozadí broskvově zbarvené kůže jejího břicha a prsou nezvykle bledé… A najednou jako by si tajní milenci řekli: „Raz, dva, tři, start,“ sklonili se oba k jejím bradavkám a vzali je do úst!

Pokojem se rozezněl její vlastní zmučený výkřik.

Obě bradavky v horkých mužských ústech najednou…

Obě bradavky lehce poškrábané špičatými tesáky…

Jakmile začali lačnými ústy sát, každý nasadil svůj jedinečný rytmus, jejichž kontrast byl ještě víc ohromující, než když předtím pracovali společně. Světlé vlasy milenců se jí rozlévaly po krku a tváři z obou stran. Dva tvrdé mužské údy jí narážely na boky, jeden nahý, druhý přes látku kalhot.

Roztáhli jí stehna a ona úlevně zakňourala. Jejich jazyky jí olizovaly bradavky. Dlouhé silné prsty vklouzly do růžové jeskyňky. Byla kluzká, skandálně mokrá a horká. Z jejich sténání vytušila, že se to mužům moc líbí, mít dívčí vlhkost na prstech. Zamlouvala se jim i pižmová vůně, která se vznášela nad drážděným klínem. V Althee něco narůstalo. Cosi, co nedokázala pojmenovat. Vzlykla a začala narážet na jejich ruce. Hledala víc. Potřebovala víc.

„Ano. Ano.“ Jejich hlasy se spojily a sbor ji pobízel dál. Lačná ústa jí přejížděla po těle, uspokojovala bradavky i krk a pustošila rty. S přivřenými víčky neviděla, kdo ji kde líbá. Odevzdala se jim, vznášela se mezi nimi.

Jeden prst se dotkl vstupu do jejího zadečku. Zalapala po dechu.

Prsty ji pohladily po vrcholu pohlaví a ona se s výkřikem pevně přitiskla na velké mužské ruce. Tvrději. Tvrději.

„Udělej se, zlatíčko.“

„Bože, ano, udělej se pro nás, lásko.“

Neúnavně sebou házela, lapala po dechu, sténala. „Ano, ano, ano…“

V duchu to slovo volala pořád dokola. Zachvátilo ji šílenství a zcela ji ovládlo. Něco se v ní zlomilo. Rozkoš ji zaplavila jako vlna a tělo se vzpínalo nad jejich prsty. Drželi ji pevně, chválili ji, sténali s ní.

Ach. Ach, ano.

Pevně zavřela oči a ponořila se do sametové temnoty, když pulzování přešlo v lehkou malátnost.

Slabě slyšela, jak jí u ucha šeptá potměšilý hlas.

„Nikdy tě nikdo nekousl, viď, andílku?“

Slabě zavrtěla hlavou. Nebýt objetí silných rukou, neudržela by se na nohou a sklouzla na podlahu. Byla bezmocná. Bezmocná…

„Dokážeš si představit ten erotický požitek, když bychom tě oba kousli?“

Ne!

Pokusila se bojovat. Přinutit své ruce, aby udeřily, a nohy kopaly. Zoufale se v panice zmítala proti jejich silnému sevření…

Zamotaná do prostěradla Althea Yatesová otevřela oči a potlačila výkřik. S bušícím srdcem se vyprostila z přikrývky, skopla prostěradlo, které ji obtáčelo, a prudce se vzpřímila.

Studený vzduch ji ovanul a poškádlil na vlhké kůži i přes silnou látku noční košile. V pokoji se rozlévalo měsíční světlo. Protřela si oči. V pronajatém kumbálu v hostinci Maidensby Arms nebyla žádná zdobená postel a už vůbec ne žádný muž. Jen malá místnost přecpaná úzkou postelí, otlučenou komodou, rozviklaným psacím stolem a ošoupaným křeslem.

Jen sen. Vyčerpávající, příšerně skandální výplod její fantazie.

Althea zamrkala a skoro ještě víc ji překvapilo, že to není skutečnost.

Co se to se mnou děje?

Erotické sny ji pronásledovaly už několik týdnů od jejího návratu do Anglie, ale nikdy předtím se jí nezdálo o dvou mužích.

Co to vypovídalo o její povaze, že ve spánku zažila tak šokující scénu? A že se jí to líbilo? Nešlo o to, že by nikdy předtím nepocítila touhu. Když Mick O’Leary pracoval bez trička, tajně ho pozorovala. Polonahý a zbrocený potem vypadal Mick živelně.

Mužně. Smyslně. Záda se mu při práci prohýbala, což ji fascinovalo. Skryta za širokými okraji přísných čepců a brýlí si ho prohlížela a uvnitř se chvěla, jako by jí nízko v břiše skotačily tisíce motýlů. Toužila, chtěla a fantazírovala, a pak ji z toho přepadla špatná nálada, zlobila se a dělala všem ze života peklo.

Už to bylo dost zlé.

Ale dva muži!

Po něčem takovém může toužit jen ta nejzvrácenější žena.

Co se to s ní dělo?

Prásk!

Silný poryv větru zatřásl oknem a Althee vyskočilo srdce až do krku. Záclony se jemně zavlnily, přestože byly zatažené. Před jejíma vyděšenýma očima k oknu přiletěl černý obrys, poodlétl a znovu se přiblížil.

Přetočila se na kolena, připravená k boji. Temný stín znovu vztekle udeřil do skla. Po okenních tabulkách sjely drobné lístky spadlé ze stromu. Nervózní smích zabublal Althee v krku. Jen větev. Sesunula se zpátky na zadek.

Hloupá husa. Lekne se i stínu.

S povzdechem se uvolnila a nechala se unášet výrazným, teskným pocitem, který se jí znovu zmocnil. Zívla a protáhla se, natáhla ruce k nízkému, dřevěnému stropu. V krku jí trošku louplo, jak hlavou zahýbala ze strany na stranu. Fyzicky byla vyčerpaná, ale věděla, že mysl jí prostě nedovolí odpočívat.

Skoro se bála usnout. Každý další sen byl neslušnější… oplzlejší. A teď snila o tom, že ji někdo kousl. Kdyby se jí to zdálo znovu a neprobudila by se včas, co by se stalo?

Těžko by mohla probudit upíra, že? Ale nebyla si jistá. Nevěděla to doopravdy. Možná by to dokázala.

Lepší bude přemýšlet o zítřku. Zítra otevřou hrobku.

Instinktivně se dotkla pravou rukou křížku, který jí visel kolem krku. Althea ho pohladila a sevřela v dlani. Pohlédla k úzkému oknu malého pokoje. Kryly ho jen lehoučké záclony, protože těžké závěsy roztáhla. Okenní křídlo bylo ověnčeno květy česneku. Další svazek štiplavých květů trůnil na parapetu a několik jich leželo na rozviklaném stole vedle postele.

Byla na ně zvyklá, takže si jejich vůni sotva uvědomovala, ale viděla, jak služebná znechuceně nakrčila nos. První noc šla spát a ráno našla všechen česnek na kompostu. Nahradily ho kytice polních květin – hlavně žluté narcisy.

Důrazně služebné nařídila, aby na její věci už nikdy nesahala.

Květiny, kříž, to vše ji mělo chránit před Zayanem, ale v otcových slovech o nutné ochraně tentokrát chybělo přesvědčení. A ona se proto obávala, že tato opatření ničemu nepomohou.

Popravdě řečeno, bála se kryptu otevřít. Proto se jí pravděpodobně zdál ten sen.

Althea přehodila nohy přes okraj postele – ve skutečnosti spíš postýlky –, až se bosýma nohama dotkla malého koberce nataženého přes oprýskanou podlahu.

U postele vedle rozteklé svíčky v otlučeném mosazném držáku ležel její deník. Neodvažovala se zaznamenávat své sny. V pokoji bylo dost měsíčního světla na to, aby si mohla číst, ale byla příliš neklidná.

Chtěla… něco dělat. Althea si nasadila brýle, sklouzla z postele a zašklebila se, když se jí nohy zabořily do chladného koberce. Běžela přes obnošenou, vybledlou vlnu k oknu. Pohled jí prozradil, že západka je v pořádku, i když se jí pro jistotu dotkla prsty.

Věděla, že se má mít na pozoru před nevysvětlitelným nutkáním procházet se potmě. Věděla, že má tomu volání, vábení odolat. Ale ne, ať už chtěla udělat cokoli, nebylo to vyjít ven.

Objala se kolem ramen a odmítla se smířit s tím, že to, co chtěla, bylo splnit si právě prožitý sen.

Její pozornost upoutalo mihotání plamene venku. Naklonila se dopředu, až se čelem dotkla chladného skla, aby mohla sledovat ruch před hostincem. Spatřila elegantní kočár tažený čtyřmi černými koňmi, ve tmě téměř neviditelný až na hořící svítilny a jejich odrazy na leštěném dřevě. Kočár pomalu drkotal po dlažebních kostkách a zastavil přede dveřmi. Zaslechla mužské hlasy, halasné pozdravy a strohé rozkazy. Začal výt pes, další mu odpověděli, což vyvolalo kňučení a splašilo koně. Plachá stvoření. Kočímu trvalo několik minut, než je uklidnil. To bylo překvapivé, vzhledem k tomu, že šlo o zvířata, která dosáhla konce své cesty a musela být unavená.

Altheu to zaujalo a odsunula česnekové květy stranou. Posadila se na hluboký parapet a skrčila promrzlé nohy pod sebe, aby je zahřála. Ovanul ji chlad a třela si ruce přes dlouhé, těsné rukávy noční košile. Chlad měl potlačit nepatřičné vzrušení, že ano?

Na lesklých černých dveřích kočáru se skvěl erb, což znamenalo, že nejnovější host je příslušníkem šlechty.

Jak by bylo šlechtici, kdyby věděl, že sdílí přístřeší s lovci upírů? Dotyčný lord se to samozřejmě nikdy nedozví. Sir Edmund Yates byl známý pouze jako slavný starožitník. A nikdo nikdy nepodezíral slečnu Yatesovou, jeho prostou dceru, že byla něčím víc než jen užitečnou sekretářkou. Dokonce i Mick O’Leary se jí vysmíval, když mu řekla, že umí zacházet s kuší a přesně ví, jak a kam má zarazit kůl.

Pohyb na dvoře se zrychlil. Lokajové jeho lordstva v livreji – stříbrné a bleděmodré, lesknoucí se ve tmě – úslužně přiskočili ke spřežení.

Dveře kočáru se otevřely. Objevila se mužská postava, seskočila dolů a narovnala se – muž oděný od hlavy až k patě v černém. Althea ho sotva viděla, ale podle toho, jak se pohyboval, usuzovala, že je mladý, silný a atletický.

Hluboko uvnitř se v ní rozhořel žár. Bože, byla nevyléčitelná. Ale chtěla se podívat. Chtěla vidět, jestli je jeho tvář tak slibná jako sošná postava. Hlavu mu zakrýval vysoký bobří klobouk, ale alespoň zahlédla, jak se mu na límci kroutí plavé vlasy. V doprovodu sluhů s lucernami kráčel od kočáru k hlavní budově.

Starobylý hostinec v tudorovském stylu se nacházel přímo u cesty a k prahu vedl jediný schod. K jejímu překvapení se lord zastavil u dveří a pak ustoupil.

Sluha zvedl lucernu a zlatavé světlo ozářilo strohé rysy a naznačilo silnou linii čelisti, ostré lícní kosti, široké čelo, rovný nos.

Ve světle a stínu ji přiměl myslet na muže z jejího snu. Na toho tajemného, který jí stál za zády, na toho, kdo k ní přicházel ve všech snech. Althea znala zvuk jeho hlasu, vůni jeho kůže, způsob, jakým líbal, dokonce i to, jak se opíral o silné paže, když se s ní miloval, ale jeho tvář nikdy doopravdy nezahlédla…

Otřásla se. Tenhle muž samozřejmě nebyl ten z jejího snu!

Šlechtic prudce odsunul lucernu stranou, a jako by vycítil její pohled, vzhlédl k oknu. V jeho očích se odrážel srpek měsíce, v sametové tmě zářily jako stříbrné kotouče. Jasné, jiskřivé oči. Jako oči vlka nebo lišky.

Oči upíra.

Althea zamrkala. Znovu se podívala, ale už jí zmizel z dohledu. Zvedla se na kolena, aby se ho pokusila ještě zahlédnout. Už ho ale neviděla.

Pán upírů. Bylo to možné? Nebo to byla jen hra světla? Či si s ní pohrávala její představivost? Šokovaně klesla zpátky a prudce narazila do stěny okenního výklenku.

Svezla se z parapetu na nohy. Pomačkaná postel ji lákala, ale teď už by neusnula. Ne, vyplíží se nahoru na schodiště a znovu se podívá na tajemného cizince.

Přehodila si přes ramena vlněný plášť, jeho strany kolem sebe pevně ovinula a utáhla páskem. Visel až na zem, lem jí zakrýval bosé nohy a sroloval se jí do bot, když spěšně strčila nohy dovnitř.

Neodvažovala se vyjít ven neozbrojená. Poklekla k posteli, vytáhla zpod ní kufřík a odklopila víko. Namísto šatů, střevíců a klobouků skrývalo její zavazadlo kůly a kuši, malý smrtící meč a kříže. Mezi plášť a noční košili zastrčila tenký, špičatý kůl a zajistila ho páskem.

Althee přeběhl po zádech záchvěv vzrušení. Ne že by měla v plánu bláznit. Věděla, že má být opatrná a neriskovat. Pokud by to byl skutečně upír, měl by neuvěřitelnou sílu a moc. Ale ona měla v rukávu pár vlastních triků. A věděla přesně, co má očekávat.

Nahoře na schodišti uviděla lorda a hostinského, jak se spolu baví. Zůstala ve stínu a pozorovala je.

Jeho lordstvo stálo s tváří odvrácenou od ní, ale měla dokonalý výhled na blahobytně kypré rysy pana Crenshawa. V drobných očích hostinského se zablesklo zděšení a své omluvy doprovázel divokými pohyby rukou. Všimla si, že lord má na sobě plášť, což ji překvapilo. Většina mužů dávala přednost kabátům.

Neznámý si odhrnul plášť z ramen a dal tak na odiv podšívku, černé hedvábí vyšívané zlatem. Z okna si o něm udělala obrázek – vysoký, štíhlý, elegantní.

Teď viděla, že je ještě vyšší, než předpokládala. Tyčil se nad Crenshawem, nejméně o hlavu. Jeho klobouk se otíral o omítnutý strop. A měl širší, mohutnější postavu, než si původně myslela. Široká ramena napínala látku pláště, který byl na zbytku jeho těla volný, všimla si Althea.

Ale byl to upír?

Zrychlil se jí dech, ale ne strachem. Prsa se jí chvěla a bradavky se dychtivě vztyčily proti látce košilky. Už byla vlhká mezi stehny ze snu a zrudla, když ucítila další horkou vlhkost.

Objekt Altheina zájmu byl otočený směrem od lampy hostinského. Klobouk měl nasazený nízko, v úhlu, jenž mu stínil oči – a který bránil světlu, aby se v nich odrazilo. Možná to nebyl jeho záměr. Netušila nic o mužské módě, takže nevěděla, jestli takhle nosí klobouky všichni pánové.

Lord na Crenshawa vyštěkl otázku, hlas měl hluboký a tichý. Představovala si, že jeho hlas zní jako černé hedvábí, tmavé a hladké. Zněl však jako muž z jejího snu?

Není to muž z jejího snu, řekla si přísně.

Kdyby jen mluvil hlasitěji.

„…Yates…“

Althea se zarazila, když ze šlechticových rtů splynulo její jméno. Jeho lordstvo vědělo, že je tu její otec? Vyšla ze stínu a bylo jí jedno, jestli si jí muži všimli. Naklonila se k zábradlí a natahovala se, aby slyšela.

Crenshaw se objevil v hlubokém předklonu. „…Obávám se, že ne, můj pane…“

Zmínil Crenshaw jejího otce jen jako jednoho z dalších obyvatel hostince? Naznačoval, že slouží významným mužům? Její otec mohl sice být velký učenec, hvězda ve svém oboru, ale jako starožitník by sotva utkvěl ve šlechticově mysli.

„Obáváte se?“ Temný sametový hlas byl teď ostrý jako břitva. Zněl sice podobně, ale ne úplně stejně. V jejích snech byl jeho tón vždycky svůdný a dráždivý.

„Obávám se, můj pane, že sir Edmund se na večer odebral na lůžko.“

„Vzbuďte ho.“

„Mám pěkný pokoj na noc, můj pane, a ráno…“

„Nepotřebuji pokoj. Postačí mi salon. Počkám tam na sira Edmunda.“

„Ale…“

Gentleman se zavrtěl a plášť zavlál kolem něj. Jako netopýří křídla. Fascinovaná Althea zapomněla ustoupit zpět do šera.

Mužův temný pohled se na ni upřel, zhodnotil ji a pak se jeho široké, plné rty stočily v úsměvu. Kdysi ji Mick O’Leary rozpálil drzými pohledy a úšklebky. Ty byly sice pichlavé, ale ve srovnání s kontrolovaným ohněm v arogantním, sebevědomém pohledu tohoto lorda nicotné. Zůstala v ní představa divokého ohně, který se každým okamžikem vymkne kontrole a stráví vše, co mu stojí v cestě.

„Omlouvám se, jestli jsem vás vzbudil, má drahá,“ utrousil, když se kolem Crenshawa přesunul k úpatí schodiště. Tím nechal lucernu za sebou a ponořil svou fascinující tvář do stínu.

Byl to jeho hlas!

Ten svůdný hrdelní šepot byl přesně hlasem muže z jejích snů!

Znovu ho uslyšela v hlavě: Pak to možná není sen, Altheo. Možná je to předtucha.

To nemůže být pravda!

Ale ona lovila upíry a věděla, že druhý zrak skutečně existuje.

Ohromeně se zadívala do jeho zastřených očí. Ne, nechtěla… nemohla…

Dokonce i v šeru viděla, jak se jeho obočí se zájmem zvedá.

Musí se chovat normálně – ale co je normální?

Pukrle. Byl to přece lord. Althea klesla, rychle a nejistě, vědoma si toho, že má na sobě jen plášť přehozený přes noční košili a ošklivé brýle. Vlasy měla na noc zapletené do copu, který se obtáčel kolem naběhlého levého prsu. Srdce jí bušilo tak silně, že si představovala, že se cop pohybuje ve stejném rytmu.

Věděl o jejích snech… nebo dokonce… dobrý bože…?

Nohy se jí třásly, ale napřímila se.

„Sjednal jste si schůzku s mým otcem, můj pane?“

„Ne, schůzku ne. Ale chci s ním dnes večer mluvit.“

Velká ruka v černé rukavici se ovinula kolem zábradlí. Chtít – vyslovil to slovo, jako by mu to, co chce, nikdy nikdo neodmítl. Althee do tváří vyskočil ruměnec. Ve svých snech mu nikdy nic neodepřela. Takže to nakonec nebyla předtucha. Nehodlala dopustit, aby se její otec, který byl v těchto dnech tak slabý a zmatený, postavil tomuto upírovi. Rozhodně ne, když by upír mohl leccos vědět o jejích erotických snech.

„To nemůžete, můj pane. Ale můžete mluvit se mnou.“

„A kdo jste vy, má drahá?“

Sestoupila o dva kroky dolů. Tlak kůlu skrytého na žebrech ji uklidnil.

„Sir Edmund Yates je můj otec. Já jsem Althea Yatesová.“

„Slečna Yatesová.“ Uklonil se s dvornou elegancí. Když se narovnal, překvapeně zvedl světlé obočí. „Pomáháte svému otci?“

„Ano, při všech jeho výzkumech. A vyšetřování.“

Teď už byla na půl cesty ze schodů.

„Takže víte i o vykopávkách v kryptě?“

Noha v pantoflích minula schod, podpatek se jí smekl po okraji nášlapné desky a tvrdě dopadl na další. Samozřejmě že věděla, ale jak to věděl on? Otec mluvil o upírovi – prastarém upírovi –, kterého mohla porazit právě jen síla upíra pohřbeného v té kryptě. Nerozuměla tomu. Nikdy předtím žádného upíra neušetřili. Otcovy odpovědi byly neurčité a nic jí nevysvětlovaly. Tolik si toho teď nechával pro sebe. Ale z nesouvislých útržků pochopila, že loví tvora, o němž věřil, že je nejstarší z nemrtvých. První. Démon, z něhož se zrodili všichni ostatní. Althee přeběhl po zádech mráz.

Mohl by muž naproti ní být tím upírem? Tím, kdo ji svedl ve snech? Ne, to není možné. Ne, pokud to byl skutečně šlechtic.

Otce by trefil šlak, kdyby se dozvěděl, co se chystá udělat.

Hostinský, jak Althea viděla, sledoval jejich rozhovor. Teď vypadal podsaditý mužík ještě zmateněji. „Můj pane, přejete si tedy pokoj, nebo chcete odejít do salonu se slečnou Yatesovou?“ Crenshawův skřípavý hlas utichl a muž zrudl.

Althea obrátila oči v sloup. Hostinský byl v rozpacích, protože právě navrhl, aby lord a neprovdaná žena spolu uprostřed noci usedli v salonu sami, bez garde. Jak směšné vzhledem k tomu, co spolu prováděli v jejích snech.

Ale to nebylo doopravdy.

Rozechvěle se zadívala do očí jeho lordstva.

Co v nich chce spatřit?

Poznání?

Vodítko?

Náznak touhy po ní?

Černé a bezedné oči jí ale nic neřekly.

„Salon bude v pořádku,“ vyštěkla na Crenshawa úsečně a odmlčela se, napjatá a podrážděná. Najednou dostala strach, že je daleko od útočiště svého pokoje. Měla by se otočit a utéct?

K čertu s ďáblem, měla v plánu lovit upíry! Nemohla to vzdát kvůli pár snům… dokonce ani kvůli těm zakázaným.

Althea mírně zjemnila hlas a obrátila se k upírovi.

Její… ach, bože… její vysněný milenec. „Ale, můj pane, řeknete mi nejdřív své jméno? Ještě jste se mi nepředstavil.“

„Ty nevíš, kdo jsem?“ S lehkostí přešel k tykání.

Zatracené stíny. Nedokázala přečíst jeho výraz.

Musel tím mít na mysli, že mnoho mladých anglických dam vědělo, kým je. Bylo nad slunce jasnější, že jakmile ho jednou uvidí, nikdy na něj nezapomenou.

V jejích snech se nikdy neobtěžoval představit. Teď mu to neprojde.

„Ještě před měsícem jsem pobývala v Karpatech, můj pane – a žila jsem tam od mládí. Takže ne, nevím, kdo jste.“

„Karpaty? Ale jsi očividně Angličanka.“

Jak obratně se stále vyhýbal otázce své identity.

„A vy jste…?“

Zasmál se. „Miluji neomalené ženy, zlatíčko.“ Zašeptaná něžnůstka ji ovanula, vyslovená tak tiše, aby ji Crenshaw neslyšel.

„Pak vám nebude vadit, když mi odpovíte na otázku, můj pane.“

Althea sestoupila po dalších schodech. Dělily je tak od sebe už jen dva a ocitli se na stejné úrovni. Teď už viděla jeho velké, černé zorničky a úplně malinkatý kroužek barevné duhovky. Stříbřitě modré, nebo to byla zelená? Těžko říct, v tomhle tlumeném světle. Navzdory světlému zbarvení měl muž husté, pozoruhodně tmavé řasy. Její chůva tomu říkala oči promnuté umouněnými prsty. Oči s těžkými víčky. Klopil je často dolů, takže mu dodávaly líně cynický výraz. Mužův pohled sklouzl z jejích očí na krk. Křížek skrývaly přehnuté klopy vlněného pláště, ale uviděl řetízek. Usmál se. Zvedl obočí v gestu, kterým jako by říkal, že jí uděluje bod.

„Ne, má drahá. Vůbec mi to nevadí.“

Naklonil se k ní blíž a zahalil ji svou dráždivou vůní. Magickou mužskou vůní z jejích snů. Úchvatnou směsí santalového dřeva a kouře, mýdla na holení a nahé kůže. Toužila se k němu přiblížit a tu vůni si vychutnat. Chtěla mít jeho vůni na sobě, přesně jako ve svých snech. Chtěla…

Mrkl na ni, jako by přesně věděl, co chce.

„Jsem Yannick de Wynter, hrabě z Brookshiru.“ Jeho hlas se změnil v tichý, dunivý šepot. „Muž, kterého zítra hodláš vzkřísit, je můj bratr.“

2

Uchvácená

Takže tohle byla ta siréna, která ho okouzlila ve snech? Yannick se zaujatě vpíjel do zelených očí slečny Yatesové, skrytých za praktickými brýlemi. Třeštila je v okouzlujícím úžasu. Naštěstí brýle v jeho snech nikdy nenosila. Smutný vlněný přehoz naznačoval křivky těla, které mu ve spánku tak dychtivě odpovídalo. Vůně její kůže – levandule a lehounký ženský pot – se mísila se svůdným aromatem její krve.

Zachytil stopu něčeho štiplavého. Trochu jako česnek. Česnek?

Yannick se zasmál. Trik přemožitelky upírů. Ale česnek ani česnekové květy na něj neměly žádný účinek.

„Vy jste hrabě z Brookshiru?“ zašeptala slečna Yatesová a prsty mimoděk pohladila stříbrný řetízek na krku.

Měkký, hrdelní tón dívčího hlasu prokázal své kouzlo. Pocítil vzrušení a okamžitou odezvu ve slabinách. Čelistí mu projelo horko a hrozilo, že mu vystřelí tesáky. S námahou je ovládl, ale trochu se prodloužily a píchly ho do jazyka.

„Takže jsi slyšela o Démonických dvojčatech?“ Škádlivě se na ni usmál.

Viděl, jak vrhla rychlý pohled stranou na Crenshawa. Ten se stáhl, ale Yannick vycítil, že hostinský jejich rozhovor sleduje.

Původně nám tuhle přezdívku dali, když jsme byli ještě smrtelní. Teď sedí ještě víc.

Nebyl připraven bezostyšně přiznat, že je upír, před zvědavým hostinským, a tak zvolil důvěrnější formu komunikace. Proto promluvil v její mysli.

Naneštěstí se slečně Yatesové v důsledku toho rozšířily oči hrůzou a krásná ústa se šokovaně rozevřela. Vytrhla křížek zpod šatů a nechala ho viset před jeho očima.

Yannick se trápil neuctivou představou toho kříže usazeného v bujném údolí mezi plnými ňadry, zahřátého bledou kůží, hladkou jako satén.

Vlasy slečny Yatesové byly stejně krásné jako v jeho snech. Měly nádhernou barvu. Sytě tmavě rudou.

Ne kaštanovou. Ne úplně vínovou, ale tmavší než plamen. Ačkoli je měla zkrocené v hustém copu, přes čelo jí visely pramínky a neposlušně tančily kolem tváře. Ani ona nebyla tak klidná, jak vypadala – kudrny si za pravé ucho zastrčila už víc než desetkrát.

Takže už chápeš, proč musím mluvit s tvým otcem.

Zavrtěla hlavou a zašeptala: „Jak to děláte, že mluvíte v mé hlavě?“

Sdílíme spojení, slečno Yatesová. Prostřednictvím našich snů.

Po lehce pihovatých tvářích se jí rozlila červeň.

„Proto si přejete mluvit s mým otcem?“ Ve smaragdových očích se zableskla čirá panika.

Ne, zlatíčko. Nejsem tak šílený, abych muži, který by mě mohl zničit, přiznal, že jsem se miloval s jeho dcerou. I kdyby jen ve snu.

Její odpověď byla zcela praktická. „Slibuješ?“ zasyčela.

Jsem gentleman. Mému slovu se dá věřit.

„Ale jsi také upír,“ obvinila ho tlumeným hlasem.

Slečna Yatesová se ukázala být tak tvrdohlavá, jako byla v jeho snech.

Přiveď svého otce, lásko.

Její jantarové obočí se stáhlo, což naznačovalo, že mu nemá v úmyslu vyhovět.

„Přišel jsi osvobodit svého bratra?“

Ještě jsem se nerozhodl, přiznal.

„Pokud mezi námi existuje spojení, mohu mluvit ve tvých myšlenkách?“

Věřím, že je to možné. S praxí. Yannick zvedl obočí a mrkl. Co bys mi chtěla říct a nechceš, aby to slyšel někdo jiný?

Neskočila na jeho návnadu. „Umíš mi číst myšlenky?“

Zatím ne.

S úlevou lehce pokrčila rameny. Znovu se prsty přikradla k zatoulané kadeři u ucha a zastrčila ji.

Yannick chtěl vidět ty ohnivé vlasy rozpuštěné. Ne zkrocené a svázané do pevného copu.

Ano, to bylo mnohem zajímavější – představa, že má vlasy volné a stuha je využita hravěji. Omotaná kolem jejích zápěstí, která připoutá k posteli, zatímco on jazykem prozkoumá každý centimetr delikátně svůdného těla.

„Chceš říct,“ zašeptala, „že bych si nakonec mohla přečíst i ty tvé?“

Zatraceně, doufal, že ne.

„Ty sny…“

O snech ani slovo. Máš můj slavnostní slib. Ale tvůj otec se snaží zničit upíra, který má stejnou moc jako Bůh, a kvůli němu se mnou musí mluvit.

„Ale jsou to jen sny?“ naléhala tiše. „Když upír navštíví svoji oběť, ta si to někdy pamatuje jako sen.“

Do dnešního večera jsem nevěděl, kdo jsi a kde tě lze najít. To prostě byly naše sny, zlatíčko. Jen sny. Teď jdi pro svého otce.

„Aha. Tak co otci chcete, můj pane?“ Najednou promluvila normálním tónem, ale chladným jako led. Velké smaragdové oči se zúžily a vystřelily jiskřičky. S údivem si uvědomil, že ji urazil. Protože vydal rozkaz? Nebo proto, že naznačil, že pro něj neznamená nic víc než rozkošnou partnerku v erotických snech?

Kdyby jen věděla…

Kdyby měl duši, uchvátila by ji.

„Jak jsi utekl?“ zašeptala. „Víme, že jsi byl také uvězněn.“

Za brýlemi se v očích zaleskla inteligentní zvědavost a Yannick si nemohl pomoct a usmál se. Tváří v tvář nebezpečnému upírovi projevila odvahu.

Nehodlám prozradit všechna svá tajemství, maličká. A jsou věci, o kterých je lepší, abys nevěděla.

Rozkošně zafuněla vzteky. „Přivedu tedy svého otce, můj pane, jak žádáte.“

Slečno Yatesová.

Zastavila se na schodech a otočila se. Zatraceně, zapomněl na Crenshawa, který se jistě diví, proč spolu vedou tak důvěrný rozhovor a proč se Althea vrací, když nahlas nepronesl jediné slovo. Nikdy nebyl impulzivní. Přesto ji nemohl nechat odejít, aniž se zeptal.

Yannick se nikdy žádné jiné ženy neptal. Požadoval. Bral si. Vlastnil. Miloval se s nimi, pil z nich a opouštěl je. Chudým ženám nechal pár mincí. Dámám zanechal jen vzpomínku na intenzivní rozkoš.

Pro sebe si vzal tolik krve, aby ukojil své potřeby. Nic víc.

Dovol mi, abych za tebou dnes večer přišel, Altheo.

Myslíte ve snu? Snažila se mu vnutit své myšlenky. Čelo se jí námahou svraštilo, oči přivřela, jantarové řasy na tvářích vrhaly stín. A ano, slabě ji slyšel!

Byla rozkošná a on ke svému překvapení našel na rtech další hřejivý, upřímný úsměv.

Chci tě potěšit doopravdy, lásko.

Ne…

Ale zaváhala! Rozkošně plné růžové rty se rozevřely. Čekal na pozvání, na sladké ano.

Ne. Prosím… ne. Ne. Nechci… nemohu… nemohu dělat skandální věci, které po mně chcete, můj pane.

Blýskl po ní chlípným úsměvem. Ano, můžeš, zlato. Jsi smyslná rozkoš v mých snech. Věř mi, Altheo.

Nejsem tak hloupá, pane. Nemám v úmyslu nechat se svést, chytit do pasti, obelstít nebo donutit stát se upírem.

Otočila se na podpatku, páteř měla rovnou, hlavu vztyčenou a vyrazila po schodech nahoru. Pohybem štíhlého zápěstí si přehodila cop přes rameno a ten se jí zavlnil na zádech, těsně nad velkorysou křivkou smyslného pozadí.

Yannick se prudce otočil ke Crenshawovi. „S pokojem jsem si to rozmyslel.“

Když Althea došla na vrchol schodiště, roztřásly se jí nohy. Neodvážila se otočit a ohlédnout.

V šeru chodby se však opřela o hrubou omítku. Zakryla si ústa dlaněmi a potlačila náhlý vzlyk.

Co ty sny znamenaly?

Měla v nich intimní vztah s tím… s tím krásným blonďákem. S upírem!

Upír s dokonalými rysy anděla!

Ze snů si pamatovala slanou, sytou chuť jeho holé kůže na jazyku. Její prsty znaly jeho pokožku na dotek. Pohrávala si s hrubým hedvábím zlatých kadeří na jeho hrudi. Hladila vztyčené mužské bradavky.

Dokonce ho hladila po zadku… bože, v jejích snech byl v ní. Hluboko, hluboko uvnitř!

A věděl – věděl –, co se jí zdálo, co udělali!

Jak by mohla přivést otce dolů?!

Althea ani na minutu nevěřila, že by upírský hrabě z Brookshiru otce netrápil a neprozradil její tajemství.

Ale pokud byl skutečně bratrem upíra v kryptě, musí s ním otec promluvit.

I kdyby měla být prozrazena.

Přehoz a lem noční košile jí vlály kolem nohou, jak spěchala do otcova pokoje, ale zarazila se, ještě než došla ke dveřím.

Hrabě k ní přišel ve snu.

Úmyslně ji svedl.

Až do posledního snu ani netušila, že je upír.

Samozřejmě musel vědět, kdo Althea je. Jeho popírání byla naprostá lež. Jak mohl čekat, že mu uvěří, že to neví? Ty sny byly trik, jak se zmocnit její mysli a duše. Jak ji nějakým způsobem využít, aby osvobodil svého bratra…

„U všech svatých…“ Otcův panický výkřik prořízl ticho hostince.

Z jeho pokoje se ozvala rána. Zadunění. Převrácený nábytek? Spadl otec?

Několik úderů srdce se Althea nemohla pohnout – pak se vymrštila dopředu a vyběhla na chodbu.

„Otče?“ Běžela k jeho pokoji. Díkybohu se koule na dveřích pod třesoucí se rukou otočila.

Zatlačila do dveří, ale než se otevřely o víc než pár centimetrů, zabouchly se jí před nosem.

„Otče!“

Další rána. Althea znovu strčila do dveří, ale ty tentokrát vůbec nepovolily. Kopla do nich a otočila kulatou klikou tak silně, až si myslela, že se jí rozlomí v ruce.

Za dveřmi bylo ticho. „Otče!“ vykřikla ještě jednou.

Zaslechla cinknutí, po kterém následovalo okamžité zadunění.

Šíp z kuše? Ale neozval se žádný výkřik, jen podivný, bezduchý chechtot, který jako by vycházel z otcova pokoje a zároveň zpoza ní. Otočila se, ruku stále sevřenou na klice.

Nikdo tam nebyl.

Kde byl jejich komorník pan O’Leary? Copak hostinský Crenshaw neslyšel ty rány? Neslyšelo je služebnictvo?

Zoufale strčila do dveří a opřela se o ně ramenem a bokem. Vrhla se na ně celou svou – nevelkou – vahou. Křičela v naději, že někoho přivolá. Kohokoli.

Kulatá klika se jí v dlani proměnila ve žhavý oheň. Marně se jí snažila znovu pohnout. Až když v dlani ucítila nesnesitelně rozpalující se kov, se zaúpěním ruku stáhla. Dlaň si naštěstí nepopálila nijak bolestivě, takže dál odhodlaně bušila do dveří. Když ale lehce zraněnou rukou narazila na dřevo, zaplavila ji závrať.

Dveře se pod jejími údery otřásly. Z mezer v rámu se rozlilo modré světlo plné malých blikajících hvězdiček. Jakmile se ocitly na chodbě, vlétly jí do očí. Měla brýle, ale některé ji zasáhly do tváří a rtů. Každá z nich způsobila ostrou bolest, jako kousnutí malými ostrými zoubky. Bezmocně sebou plácla na dveře a cukala se, aby se žihadlům vyhnula.

Obklopilo ji něco černého a z hrdla se jí vydral další výkřik. Obrovská ruka jí sevřela zápěstí a odtáhla ji ode dveří. Althea dopadla na velkou černou stěnu – mohutnou hraběcí hruď.

„Ty?“

„Jsi zraněná!“ V hlubokém hlase zazněla surová zuřivost.

„Na mně nezáleží. Je tam můj otec!“

Stále ji držel za zápěstí, zvedl nohu v holínce a kopl do dveří. Dveře se před jejíma očima prohnuly a nadskočily. Uprostřed se objevila prasklina, ale stále držely v pantech jako překážka.

„Zatracený Zayan,“ zamumlal hrabě.

Althea se podívala na Brookshirovu tvář zahalenou do bleděmodré záře. V hloubi temných očí hořel nebezpečně rudý oheň a jí se při tom pohledu zatajil dech. Byl to démon a ona spoléhala na jeho pomoc?!

Ale co jiného mohla dělat? Ještě nikdy nebyla tak bezmocná. Žádná z jejích zbraní jí nemohla pomoct proti takové síle.

„Odstup.“

Při brutálním příkazu sebou trhla.

„Zpátky, sakra.“

Althea se zapotácela, protože se jí při úkroku zamotal pantoflíček do lemu košile, a svezla se po zdi za sebou.

Kůl připravený na obranu se jí zakousl do břicha a obklopil ji zběsilý dech – její vlastní, přidušený, syrový a zoufalý. Hrabě zvedl ruce v rukavicích, dlaně obrácené ke dveřím.

Vyšlehl z nich světelný oblouk a dveře se rozletěly na třísky. Rozhodně to nebyl obyčejný upír!

„Zůstaň tam,“ vyštěkl a vstoupil do oblaku bílého a modrého světla. Oslnivé hvězdy vířily, jako by byly uvězněny v tornádu. Seskupily se do velké bílé koule, která se vřítila do místnosti za ním.

Vyprostila kůl z oblečení, postavila se na nohy a doklopýtala ke dveřím.

„Slečno Yatesová, tam nesmíte, děvče.“

Čísi ruka ji chytila za rameno a Althea si uvědomila, že ten hlas zná. Mick O’Leary!

Konečně!

Althea se zkroutila pod jeho sevřením a udeřila ho kolíkem přes klouby.

„Au. Ježíši Kriste!“ O’Learyho ruka ji pustila, což jí dalo příležitost vyrazit vpřed.

To tak, bude se krčit na chodbě, když je otec v nebezpečí! Ale když vběhla do pokoje, neviděla nic jiného než vír hvězd a záblesky světla.

Zpoza ní se ozvaly výkřiky, volání a dusot bot – do místnosti vběhl O’Leary a další služebnictvo.

„Otče?“

„Altheo!“

S úlevou klopýtala temným pokojem za otcovým hlasem. Ale najednou se kolem ovinul chlad a pevně ji sevřel. Slizká zima, jako by ji obtočil obrovský had. Naslepo sekla kolíkem. Hrot se odrazil od nějakého předmětu a ona bodla ještě silněji, oběma rukama. Cítila, jak proniká dovnitř, a zatlačila.

Něco za ní explodovalo a vymrštilo ji to dopředu.

Objaly ji teplé, konejšivé ruce. „Altheo, má holčičko.“ Otcův hlas, ale slabý, pouhý šepot u jejího ucha. Odtáhla hlavu od jeho hrudi a snažila se ve víru světýlek rozhlédnout.

„Otče, musíme se dostat ven. Můžeš se hýbat?“

Ale neodpověděl a ona ucítila, jak jí rukama přejíždí po zádech ve znamení kříže. Něco pořád mumlal. Latinsky, ale hlavu jí naplnil příval zvuků a jednotlivým slovům nerozuměla.

„Otče, co se děje? S čím bojuješ?“

V místnosti se ozvalo zahřmění a světla vyrazila směrem k oknu. Jak letěla kolem, zdálo se, že s ní škubají jako divoký vítr, který by ji mohl zvednout ze země.

Otcovo objetí zesílilo a ona se k němu přitiskla a rukama sevřela jeho noční košili.

Ohlušily ji skřípavé zvuky prchajících světel a pak se ozval výkřik vzteku, tak hlasitý, až se bála, že jí prasknou uši.

Pak, zničehonic, nastal klid.

Uprostřed podivného, děsivého ticha stál upíří hrabě s pěstmi zdviženými k nebi. Kolem něj pulzovala slabá zelená záře, a jak ho vyděšeně pozorovala, měkké světlo se vlilo zpět do jeho těla a zmizelo.

Otec se k ní přitiskl. Althea ho zachytila a snažila se ho udržet na nohou. Kde byla postel?

V místnosti se teď rozlévalo měsíční světlo a ona ke svému úžasu viděla, že nic není na svém místě – ani nábytek, ani postel. Hrabě spustil ruce. Stál v kaluži měsíčního svitu, vlasy a tvář měl stříbrné jako světlo a vypadal jako zářící anděl-bojovník.

„Co to proboha bylo?“ O’Learyho výpad směrem k oknu odvedl její pozornost od nádherného, třpytivého upíra. Althea si poprvé všimla, že O’Leary je bez košile, ale má na sobě kalhoty a boty. Čtyři sluhové stáli zaraženě u dveří a užasle zírali. Otcův kočí a komorník, kteří věděli, že loví upíry, a dva hostinští lokajové, kteří neměli ani tušení.

Najednou z ní spadla otcova tíha. Hrabě ho zvedl a odnesl k posteli, která se ocitla na druhém konci pokoje, a sehnul se, aby ho jemně položil na přikrývku. O’Leary vyhnal služebnictvo ven a z chodby se ozval Crenshawův hlas. „Pane O’Leary, co se stalo?“

„O’Leary se o ně postará. A teď – kdo jste sakra vy?“ ozval se otcův tichý tázavý hlas.

Navzdory jeho zjevné slabosti Altheu zaplavila hřejivá úleva. Nemohl být příliš zraněný, když byl stejně mrzutý jako dřív. Hrabě promluvil šeptem, příliš tiše, než aby ho slyšela.

„Brookshire, co? Jeden z Démonických dvojčat. Takže jste přišel za svým bratrem, můj pane?“

„Jako důsledek lovu na Zayana ano.“

„Rozhodl jste se konfrontovat Zayana.“

„Chci to, co chcete vy, sire Edmunde. Vidět Zayana zničeného.“

Její otec se krátce zasmál a pak pronesl kletbu, kterou od něj nikdy neslyšela. „Bez bratra ho nezabijete.“

Althea se posunula dopředu, zatímco její otec se snažil posadit. Třásly se jí ruce – věděla, že otec měl v úmyslu použít v hrobce pohřbeného Sebastiena de Wyntera jako návnadu k dopadení zde stojícího Brookshira. De Wynter byl vzhledem ke svému uvěznění slabší. Brookshire, jeho bratr, byl ale silný, lstivý, nebezpečný nepřítel.

K jejímu úžasu hrabě odhrnul plášť a posadil se na okraj postele. Uchopil otce za ramena a jemně ho položil na polštáře. „Lehněte si, prosím, sire Edmunde. Dovolte mi zjistit, kde jste byl zraněn.“

„To vám můžu říct. Žebra pod srdcem. Pravá ruka. Levá noha. Nějaký pekelný pes se na mě vrhl jako první a spletl si mou nohu s večeří. Pak mi Zayan rozdrtil žebra a vrazil mi prst do hrudi. Vnikl mi do těla jako čepel. Jeho zatracený prst! Vystřelil jsem z kuše a trefil ho do ramene…“

Althea padla na kolena vedle otce. Objala ho rukama. „Prosím, otče, nevyčerpávej se.“ Při pohledu na jeho tvář – staženou, bledou, s modrými a roztřesenými rty – se jí prudce sevřelo srdce.

„Napijte se, sire Edmunde.“

Althea se překvapeně otočila, když hrabě zvedl zápěstí k ústům. Tesáky se mu nyní ohýbaly přes spodní ret, a když je vnořil do zápěstí, zalapala po dechu. Podél rány zabublala tmavá krev.

Althea vstala z postele s kolíkem v ruce. „Nemůžete po něm chtít, aby pil upíří krev!“

„Moje krev uzdravuje.“

„Změní ho to.“

„Ne, zlatíčko, nezmění.“

„Má pravdu, děvče. Nezmění.“ Otec se zachvěl a zvedl roztřesenou ruku. „Tak mi to dejte, můj pane. Nemám jinou možnost, že?“

„Obávám se, že ne, pane. Vaše srdce teď zpomaluje. Nevydrží ten nápor.“

„Netušil jsem, že budu vděčit za svůj zatracený život upírovi,“ zabručel Althein otec.

Althea klesla na postel a zabořila obličej do dlaní. Měla zůstat s otcem.

Proč dovolila hraběti, aby jí rozkazoval?

Protože se jevil jako hrdina!

Protože mu otec vděčil za svůj život.

Protože mu sama vděčila za otcův život.

V hlavě jí stále zněla ta vášnivá debata. S pomocí hraběte a komorníka Micka O’Learyho dostala otce do postele a pevně zabalila do přikrývek. Pulz, který měl dosud slabý a nitkovitý, prudce zesílil. Do tváří se mu vlila barva a rychle načerpal energii. Pálil na hraběte jednu otázku za druhou, ten mu ale řekl, aby s diskusí počkal, až se uzdraví. Otec si vyžádal brýle, pak deník a pero, ale to Althea odmítla. Prohrábl si rukama rozcuchané bílé vlasy, hádal se, ale nakonec kapituloval.

Hrabě jim přikázal, aby hrobku neotevírali, a pak je nechal v pokoji samotné. Otec pokynul Althee, aby přišla blíž. „Vím, co říká, slečinko, ale tu hrobku zítra otevřeme.“

Poprvé v životě o svém otci zapochybovala. Zhluboka se nadechla, věděla, že mu musí odporovat, ale neodvažovala se ho rozrušit, dokud byl tak slabý. „Řekl, že to nesmíme udělat, a zdá se, že chce Zayana taky zničit. Myslím, že…“ Odmlčela se, když vycítila, že se hrabě vrací. Tělo jí zalilo horko a hned vzápětí jí projel mráz. Nemohla se otci podívat do očí, bála se, že by mohl začít o její reakci přemýšlet. Položila svou ruku na jeho vrásčitou a ulevilo se jí, jak je nyní teplá.

„Měla bys jít spát, Altheo.“

„Dnes v noci zůstanu s tebou, otče.“

„Může tu zůstat O’Leary.“ Hluboký baryton hraběte ji zalechtal na zádech.

Althea se k němu otočila čelem a znovu zalapala po dechu nad silou, kterou vyzařoval. „Pane, O’Leary? Je to dobrý člověk, ale nesvěřila bych mu ani výměnu obvazu, natož péči o svého otce. A kde byl, když otce napadlo to monstrum? Potřebuje mě. Mám v úmyslu zůstat s ním, neopustím ho.“

„Slečno Yatesová, prosím… Zayan dnes v noci nezaútočí, když je tak blízko svítání.“

„To je pravda,“ zaskřehotal otec. „Potřebuješ si odpočinout, má drahá. Jeho… lordstvo…“ Odmlčel se a odkašlal si. „Jeho lordstvo má pravdu, děvenko. Běž si lehnout.“

Hrabě jí promluvil v hlavě. Dnes v noci tě potřebuji, lásko. Potřebuji být s tebou. Potřebuji na tebe dohlížet.

A tak tu teď stála a sbírala česnekové květy z okraje postele a vyhazovala je. Když si odepínala křížek z krku a odkládala řetízek na noční stolek vedle brýlí, v hlavě se jí honily obrazy ze snů…

…ruce jí sjely po holých zádech. Jeho ústa na jejích rtech, na krku, na bradavkách. Jeho erekce pomalu klouzající mezi jejíma nohama.

Představy ji rozechvěly, rozpálily. Ucítila, jak zvlhla.

Třemi spěšnými kroky došla Althea k oknu a strhla z něj poslední česnekové květy.

Zvedla záclonu a upustila květiny do tmy.

Tichý třepotavý zvuk – šum křídel – jí prozradil, že přišel. Ustoupila a on vyletěl ze tmy jako černý netopýr. Vmžiku stál hrabě ve stínu malého pokoje a vstoupil do měsíčního svitu. Stříbřité světlo se přelilo přes široká ramena, po svalnaté hrudi, po štíhlých nohách. Erekce, dlouhá a rovná, se leskla jako meč.

„Jsi nahý!“

Na rtech se mu objevil překvapivě sebeironický úsměv. „Moje tělo může měnit tvar, ale oblečení ne.“ Sklonil se.

Vychutnávala si, jak se hrabě prohýbá a narovnává, a sledovala pletence svalů zatínající se v dokonalé souhře. Jeho penis se pohnul. Snažila se odvrátit pohled, ale nemohla si pomoct a zírala. Zakřivený jako natažený luk mu narážel na pupek. I jejímu nezkušenému oku připadal nádherný. Při pohledu na něj se jí sevřela hruď.

Když se konečně setkala s jeho očima lesknoucíma se ve světle, tváře jí zaplály.

Tohle byl její sen, který se stal skutečností. Odváží se ho prožít?

Hrabě z Brookshiru natáhl ruku. „Pojď ke mně, lásko.“

Althea k němu s tichým, nesmělým zachichotáním přikročila a on uchopil drobné prsty, zvedl je ke rtům a přitáhl si ji k nahému vzrušenému tělu. K překvapivě teplému tělu. Penis se jí přitiskl na břicho, až zalapala po dechu.

Vlastně by ráda podnikla ze svých snů jen něco…

Ne všechno!

Za stříbřitým pohledem nebylo možné uhodnout Brookshirovy myšlenky.

„Jak jsi ze sebe vyslal takovou sílu?“

„Pšt.“

„Nemůžeš?“

Špičáky!

„Ano.“