Anna Lowe, Vábení Draka

série Bojovníci z Havaje - Kniha první

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Lure of the Dragon

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Rafael S.

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2017 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-42-4

Print: ISBN 978-80-87720-43-1

Vábení
draka

Bojovníci z Havaje

Kniha první

podle

Anna Lowe

Lure of the Dragon

Další knihy v této sérii

Vábení draka

Toužení vlka

Okouzlení medvěda

Ochrana tygra

Láska draka

Kouzlo lišky

Dobří draci? Zlí draci? Ještě před čtyřiadvaceti hodinami neměla soukromá šéfkuchařka Tessa Byrneová o existenci děsivého světa měňavců ani ponětí. Teď toho ví až moc, například to, že jeden mocný, nelítostný drak je odhodlán si ji přivlastnit – navždy. Tessa prchá na Maui, kde se slunečná obloha, pohupující se palmy a pohledný cizinec spiknou, aby si pohráli s jejím srdcem. Může Kaiovi Llewellynovi a jeho skupině ostřílených měňavců skutečně věřit, že ji zachrání před strašlivým osudem?

Nevěřte lidem a nikdy se do nich nezamilujte. To jsou dvě pravidla, o jejichž důležitosti se Kai přesvědčil na vlastní kůži. Ale Tessa je jiná. Ve smaragdových očích se jí odráží tajemný amulet, který nosí kolem krku, a při pohledu na její ohnivě rudé vlasy se mu pokaždé rozbuší srdce. Je to jen touha jeho vnitřního draka po novém druhu pokladu, nebo je Tessa jeho osudovou družkou?

Kapitola první

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Tessa udělala dva roztřesené kroky směrem ke zdobené bráně, za níž se táhla soukromá příjezdová cesta, a zastavila se. Opravdu se to chystala udělat?

Můžeš jim věřit, řekla Ella.

Ella, její sousedka, která přišla v pravou chvíli a zachránila jí život.

Tessa se kousla do rtu. Košili měla na rameni roztrženou a hrdlo po útoku rozbolavělé. Prsty se jí stále třásly a pronásledovaly ji představy děsivé bestie. Jak by mohla po tom, co se stalo před necelými čtyřiadvaceti hodinami, někomu věřit?

Musíš jim věřit. Nikdo jiný tě před tím monstrem neochrání. Z bujného listí se ozýval cvrkot cvrčků a nad hlavou jí proletěl netopýr, černá skvrna na temném nočním nebi. Palmy se pohupovaly v tropickém vánku, v němž jako by slyšela ozvěnu Elliných slov. Nikdo jiný. Nikdo jiný to nedokáže.

Tessa se třásla, přestože byla vlahá noc. Nechtěla věřit vlastním smyslům. Jistě, moře omývající pobřeží klidně šumělo. A ano, vlnící se odraz měsíce nad Pacifikem by ji měl uklidňovat, stejně jako sladká vůně ibišku. Ale i ostrovní ráj Maui se ji mohl snažit oklamat. Noční můry mohly narušit i ten nejhlubší klid – skutečné noční můry, které nedokázala vymazat z paměti bez ohledu na to, jak moc se snažila. Stále viděla zářící oči tvora, který ji napadl.

Moje. Budeš moje, zaduněl jí v mysli jeho hlas.

Zhluboka se nadechla, ohlédla se přes rameno a zalitovala, že taxík poslala pryč. Uplynulých čtyřiadvacet hodin bylo jako divoká vichřice. Sotva spala a strach jí pulzoval v žilách jako jed. Jak mohla odhadnout, komu má věřit?

Zaklonila hlavu a s pohledem upřeným na hvězdné nebe bolestivě polkla. Byla sama uprostřed noci v odlehlém koutě Maui, daleko od vyšlapaných cest, a chystala se zaklepat na dveře úplně cizího člověka, aby jí pomohl.

Velmi bohatého cizího člověka, usoudila, když si prohlížela bránu. Uprostřed byl propracovaný vzor, ale nedokázala ho přesně rozeznat. Něco rozvířeného. Zubatého. Počkat – to měl být ocas? Sakra, byl to drak, nebo se jí to jen zdálo?

Zahnala tu myšlenku a napomenula se, aby začala rozumně uvažovat. Tak mohutná brána musí chránit pořádné panství – přímořské panství na Maui, kvůli kterému taxikář hvízdl, když mu na letišti řekla adresu.

„Koa Point Estate,“ zopakoval. „Máte správné přátele, slečno.“

Tessa se kousla do rtu. Tohle nebyli přátelé. Byli to úplně cizí lidé. A ten muž, který ji ve Phoenixu napadl, byl taky bohatý. Bohatý neznamená důvěryhodný – nebo dokonce člověk.

Při vzpomínce na útočníkovy nehty, které se změnily v drápy a natahovaly se po ní, se zachvěla.

Moje. Budeš moje.

Tessa zavrtěla hlavou a otočila se zpátky k silnici. Kdo ví, jaká tajemství se skrývají za tou bránou? Bylo by bezpečnější vrátit se do Lahainy a najít si na noc hotel. Po pořádném spánku by mohla…

Oslepily ji paprsky dvojitých světlometů a na příjezdovou cestu vjel vůz se silným motorem. Tessa ztuhla, když se k ní přiblížil historický jaguár a pak zastavil. Chvíli se nic nedělo a ona zvažovala, zda má utéct, ale nohy jako by měla vrostlé do země.

Dveře u řidiče se otevřely a vystoupil z nich vysoký muž. Tessa mžourala proti světlům a snažila se rozeznat jeho tvář, když zůstal celou minutu stát a mlčky si ji prohlížel.

„Už ses rozhodla?“ Při zvuku toho hlubokého hlasu nadskočila.

Přitiskla si tašku k hrudi. „Kdo jsi?“

Přistoupil blíž a koutky úst se mu zvlnily drobným úsměvem. „A ty?“

Tessa se pokusila odpovědět, ale rty se jí třásly, stejně jako zbytek těla. Byl tento muž potenciální spojenec, nebo smrtící nepřítel?

Tmavé vlasy a jasně modré oči kontrastovaly s čistě bílou košilí, kterou měl u krku rozepnutou. Pod ostrými, výraznými rysy tváře se tvořily stíny. Byl vysoký a impozantní. V temnotě noci vypadal jako doma.

Upír, křičelo její podvědomí. Musí to být upír.

Tessa ten nápad po chvíli zavrhla. Upír by na ni jistě působil děsivě. Z tohoto muže však navzdory slušivému střihu oblečení vyzařovalo něco nezkrotného, zvířecího… Připomínal jí lva nebo vlka. Šelmu, která je stejně tak schopná roztrhat nepřítele na kusy jako chránit toho, koho miluje.

Po zádech jí přejel jemný mráz.

Tessa se snažila ten pocit setřást a utřídit si myšlenky. Pochybovala, že je upír. Ella ji přece poslala ke skupině měňavců, ne?

„Já jsem Tessa. Tessa Byrneová.“

Neměla v úmyslu prozrazovat mu celé své jméno, ale… zatraceně. Na tom muži bylo něco tak divoce dominantního – a navíc byl i v šeru noci tak oslnivě krásný –, že jí zkratoval mozek.

„Takže, Tesso,“ zašeptal jako člověk, který si vychutnává novou brandy. „Už ses rozhodla?“

„Rozhodla o čem?“ zeptala se a ustoupila o další krok.

„Jestli zůstaneš, nebo odejdeš.“

Zůstanu, odpověděla část jejího mozku. Ta, která si nemohla nevšimnout zavlnění svalů pod tenkou látkou jeho košile.

Odejdu, ječela vyděšená část její duše. Rychle pryč!

Ale Tessa se ani nepohnula. Nemohla. Nebo možná nechtěla, protože to by mohlo znamenat, že ho ztratí z dohledu – a zůstane sama, když na ni instinkt křičel, aby zůstala.

„Já… nejsem si jistá.“ Bože, nesnášela nerozhodnost. Celý život byla sebevědomá, schopná a silná. Ale od té chvíle, co ji napadlo něco ne zcela lidského, už nevěděla, na čem je.

Celou minutu ji mlčky zkoumal pohledem, než znovu promluvil. Minutu, během níž jí očima přejížděl po těle a chřípí se mu rozšiřovalo. Podobně jako její útočník, a přece úplně jinak. Z nějakého záhadného důvodu ji přítomnost tohoto cizince uklidňovala, zatímco útočníka se obávala dávno předtím, než se ukázal v pravém světle.

Když se jí tenhle muž podíval hluboko do očí, srdce se jí prudce a těžce rozbušilo, až zabolelo pod žebry. Zaplavil ji nevysvětlitelný pocit touhy, jako by jí celý život něco strašně důležitého chybělo a ona si to uvědomila až teď.

„Co tady děláš?“ zeptal se.

Potřásla hlavou, aby se přiměla znovu soustředit, a položila si stejnou otázku. Jemný mořský vánek jí polaskal tváře a připomněl, kde se nachází. Ostrov Maui. Nepatrná tečka na mapě uprostřed Tichého oceánu. Mohla tu být v bezpečí?

„Posílá mě Ella. Řekla, že mám přijít do Koa Pointu a požádat o pomoc. Že mám vysvětlit, co se stalo.“

„A co by to mělo být?“

„Napadl mě Damien Morgan. Včera v noci ve Phoenixu.“

Slova se z ní doslova vysypala, a když muž nereagoval, Tessa zpanikařila. Řekla snad něco špatně?

Pak si uvědomila, že celý ztuhl a jeho oči se už nedívaly na ni, nýbrž pročesávaly tmu za ní.

„Pojď se mnou,“ nařídil úsečně a poklepal na kódovou klávesnici vedle brány.

V myšlenkách jí zahlodal strach a ona spěchala k autu. Tak naléhavě a přesvědčivě jeho hlas zněl.

„Nastup si,“ ukázal k sedadlu spolujezdce.

Měl tak dlouhé a vypracované paže, že se na nich na chvíli zastavila pohledem, než poslechla. Byl stavěný jako olympijský plavec – jako ti mohutní chlapi, kteří plavali motýlek, s neuvěřitelně širokými rameny a hroudami svalů podél obou ramen. A když se vedle ní nasoukal do auta, vyzařovala z něj čistá síla.

Stiskl dálkové ovládání, do reproduktoru zamumlal něco, co Tessa neslyšela, a pak vjel dovnitř.

Křečovitě se chytila koženého sedadla a přemýšlela, jestli by nebylo bezpečnější utéct. Ale už bylo pozdě.

Příjezdová cesta byla plná zatáček, které zakrývaly výhled vpřed. Měsíc vykukoval mezi palmami a umožňoval zahlédnout kousky okolní rozmanité krajiny: úseky dokonale zastřiženého trávníku mezi hustými bambusovými porosty a obrovskými listnatými keři, které ševelily a kývaly se. O jednu prudkou zatáčku později příjezdová cesta končila u dlouhé, klenuté garáže. Vypadala jako stáj a Tessu napadlo, kolik plnokrevných motorů uvnitř asi dřímá. Muž zaparkoval a jedním plynulým pohybem vystoupil z auta.

„Pojď se mnou.“

Ukázal na dlážděnou cestičku vedoucí mezi bujnými popínavými rostlinami a palmami. Šel tak těsně za ní, že by ji to mělo znervóznit, ale spíš ji to uklidňovalo. Žádný pocit stísněnosti se nedostavil. Jako by ji chránil a hlídal, že je v bezpečí.

Když však vyšli na mýtinu osvětlenou tiki pochodněmi, Tessa se zarazila. Očekávala vzdušné sídlo, možná s jedním či dvěma sluhy v uniformě, ale spatřila otevřenou stavbu s doškovou střechou, v níž hlídkovali strážní. No, ti čtyři muži jako strážní přinejmenším vypadali. Byli velcí – opravdu velcí! Nemluvě o tom, že když se k nim blížila, byli pozorní a soustředění. Jejich držení těla napovídalo, že jsou připraveni k bezprostřední akci. Jako by byli ve válečné zóně, a ne na Havaji.

Pak si vzpomněla, co jí řekla Ella. Jsou ze speciální jednotky. Tedy byli. Muži s drsnou minulostí a nelehkými začátky. Ale nenech se jimi vyděsit. Uvnitř jsou to štěňata.

Tessa trochu ucouvla, protože muže před ní rozhodně mnohem lépe vystihoval popis rotvajleři.

Nejvyšší ze čtveřice předstoupil a pobídl ji dovnitř: „Pojď dál.“

Když zaváhala, muž, který ji přivítal u brány, na ni kývl, jako by říkal: Neboj se. Postarám se, abys byla v bezpečí.

Možná by se nad tou myšlenkou ušklíbla, ale pak si všimla, že na ostatní muže zírá způsobem, který říká dotkni se jí, a je po tobě. Vykročila tedy vpřed a přemýšlela, proč mu vlastně začala tak rychle věřit. Proč vůbec někomu z nich věřila.

„Posaď se,“ vybídl ji vysoký muž. „Mluv. Vysvětli mi to.“

Dospěla k závěru, že je to určitě voják, i když okolí nemohlo být armádnímu prostředí vzdálenější. Zcela otevřená stavba připomínala některé luxusní apartmány, které viděla. Taková ta místa s prostornými, vzdušnými dispozicemi – jen s tím rozdílem, že tohle nemělo žádné stěny. Byl tu obývací prostor se čtyřmi pohovkami rozestavenými do čtverce. Po jedné straně stál široký jídelní stůl obklopený těžkými židlemi. Levou část stavby zabírala designová kuchyně s ostrůvkem a stojanem se zavěšenými měděnými hrnci – takovou kuchyni by ráda prozkoumala, kdyby nebyla úplně na nervy. Jeden roh zabíral obrovský gril a vedle hlubokého dřezu stála rozměrná lednice z nerezové oceli. Vzhledem k tomu, že nikde nebyly žádné stěny, jen sloupy podpírající širokou střechu, která celý půdorys přesahovala o dobrý metr na každou stranu, se prostorem proháněl mořský vánek. Bylo to krásné místo. Jednoduché a přitom elegantní, čistě mužským způsobem – jako přízemí nóbl pánského spolku s tropickou tematikou.

Tessa se v reakci na mužovo gesto zabořila do měkkého gauče tak hluboko, že by z něj nikdy neunikla, kdyby na ni nečekaně skočili, ale už jí to začínalo být jedno. Ve chvíli, kdy se dotkla pohodlných polštářů, se jedna její část uvolnila, jako by se právě vrátila domů. Což bylo hloupé, naprosto hloupé pro ženu na útěku.

„Dejte jí něco k pití,“ zavrčel muž od brány na ostatní.

Jeden z obrů se poslušně vydal splnit příkaz. Takže kolem ní zůstali stát čtyři velcí, mohutní muži. Zachvěla se. Těkala pohledem z jednoho na druhého a přemýšlela, komu může věřit.

Měňavci, řekla jí Ella. Lidé, ale ne tak úplně.

Tessa by se jí vysmála, kdyby neměla děsivý důkaz, že jsou takové věci možné – jako třeba pohled na Damiena Morgana, jak se mění v draka.

„No tak, chlapi,“ řekl ten s pískově hnědými vlasy o poznání uvolněnějším hlasem. „Dejte jí už konečně trochu prostoru.“ Ušklíbl se. „Neboj se. My nekoušeme.“

Boone, vlčí měňavec, ozýval se jí v hlavě Ellin hlas. Ten je z nich nejvíc společenský.

Tessa našpulila rty. Společenský byl relativní pojem, protože si dokázala představit, jak Boone vrčí na nepřítele, stejně snadno, jako vrtí vlčím ocasem. Pak se zarazila, protože si ho opravdu představovala ve zvířecí podobě. Díky tomu, jak mu rozcuchané vlasy spadaly do očí, to bylo snadné. Ne že by snad někdy předtím viděla vlkodlaka. Kriste, až do včerejška nikdy žádného měňavce neviděla. Ani na ně nikdy nevěřila. Ale teď…

Rozhlédla se kolem sebe. Každý z pětice mužů, kteří se kolem ní shlukli, by se mohl objevit v kalendáři havajských hezounů nebo svalnatých mariňáků. Ale teď, když jí byl odhalen svět měňavců, dokázala rozpoznat i jejich druhé stránky. Natáhla krk, zvědavá na tmavovlasého muže od brány. Stál však za ní – chránil ji tím před ostatními, nebo jí odřízl jakoukoli možnost úniku?

„Představíš nás, Kai?“ zeptal se Boone s vlčím úsměvem.

Kai. Jmenoval se Kai. Tessino srdce se rozbušilo rychleji, jako by narazila na nějaké velké tajemství, ne na pouhé jméno.

Kai. Kai. Kai. Vryla si ten lyrický zvuk do paměti a zoufale se snažila vzpomenout si, co o něm Ella říkala. Ale přítomnost tohoto muže na ni působila tak intenzivně, že zmatený mozek nedokázal pořádně fungovat.

„Tessa Byrneová,“ ozval se za ní jeho hluboký hlas.

Tessa si o sobě vždycky myslela, že je snadno zapomenutelná, ale on si po jedné krátké zmínce ve tmě zapamatoval celé její jméno! Vzpomněl si. Navzdory vlastní zoufalé situaci pocítila malý záblesk naděje.

Ta se však rozplynula ve chvíli, kdy třetí muž zavrčel a promluvil.

„Kdes ji našel, Kai?“ vyštěkl a stále se nad ní tyčil.

Přála si na Kaie vidět. Tenhle nový muž – určitě vůdce – na ni zíral s takovou zuřivostí, až se jí zatajil dech. V očích mu jiskřilo, a když se podívala pozorněji, rozeznala jednotlivé plamínky. Červené, žluté a oranžové.

Silas. Vedoucí skupiny. Musel jím být. Což znamenalo, že je drak – stejně jako ten, kdo ji napadl.

Dávej si na něj pozor, řekla Ella. Je to dobrý člověk, ale hodně toho zažil a bývá podrážděný.

Podrážděný? Ten chlap byl děsivý.

Lidem nedůvěřuje, dodala Ella. Málokterý drak jim věří.

Tessa se schoulila do polštářků. Nemělo by to být naopak?

Když se za ní ozvalo hluboké hučení, Silas odtrhl pohled od Tessy a upřel zrak na muže za ní.

To byl Kai, uvědomila si. Kai varovně zavrčel. Znovu ji chránil.

„Nenašel jsem ji. Ona našla nás. A myslím, že zvládne mluvit sama za sebe,“ zabručel.

Kdyby Tessa nebyla tak napjatá, možná by ho na místě objala. Ale kdo byl vlastně Kai? Celou cestu z garáže se na ni upřeně díval – celou dobu cítila v zádech jeho pohled –, a když nasál její vůni, chřípí se mu rozšířilo. Co je to jen za měňavce? Ella se zmínila o tygrovi…

Tessa však usoudila, že tygrem bude spíš ten muž, který se držel ve stínu a neklidně přecházel sem a tam po obvodu otevřeného prostoru.

Cruz. Pokud má špatný den, jdi mu z cesty, varovala ji Ella.

Tessa jí na to chtěla říct: To já mám špatný den.

Teď však držela jazyk za zuby a ani nešpitla. Pro jistotu.

Takže Kai není tygr. Tessa se rozhlédla. Velký, podsaditý chlap, který stál dva kroky za Silasem, v podstatě jen poslouchal a moc toho nenamluvil. Stačilo, aby pohnul huňatým obočím, a jeho výraz se dokázal ve vteřině proměnit z divokého na přátelský. Když někdo promluvil, vždycky trochu naklonil hlavu na stranu.

Hunter, medvěd. Samý sval. Věrnost sama. Ale má v sobě hodně bolesti.

Tessa se na Huntera na okamžik zadívala a přemítala, z čeho ta bolest asi pramení. Vzápětí se však do jejího zorného pole vrátil Kai a ona od něj nedokázala odtrhnout pohled.

Kai nebyl větší, vyšší nebo pohlednější než ostatní, ale vyrazil jí dech. Pulz jí přeskočil a ona se naklonila dopředu. Jaký druh měňavce může být?

Určitě takový, se kterým si to není radno rozházet. Přiskočil přímo k Silasovi a varovně mu položil ruku na širokou hruď. Všichni přítomní muži se napjali a Tessa také. Kai a Silas na sebe zírali se silou dvou hurikánů, které se chystají srazit.

Boone, vlčí měňavec, něco zamumlal, příliš potichu, než aby to zachytila, a snažil se je uklidnit. Medvěd narovnal ramena, která velikostí připomínala dva balvany, a přistoupil blíž, připraven zasáhnout. Tygrovy vousky – ehm, dvoudenní strniště – sebou zaškubaly a Tessa by přísahala, že vzduch, prosycený čirou silou, doslova elektrizuje.

„Ehm, kluci,“ ozvala se bez přemýšlení.

Všechny obličeje se k ní překvapeně otočily a napětí o něco pokleslo. Ale když se pohledem setkala s Kaiem, její vlastní vnitřní bouře se rozběsnila na plné obrátky. Tváře jí zrudly. Krev jí bušila v žilách a hlavou se honily představy bouřkových mraků spolu se zvukem šlehajícího větru. Proč na něj tak reagovala?

Pak mu zajiskřilo v očích stejně jako Silasovi a Tessa ztuhla.

Kai, další drak, zazněl jí v mysli Ellin hlas. Silasův příbuzný. Právě tak nebezpečný, ale o něco příčetnější.

Zírala na něj.

Draci!

Do prdele!

Před necelými čtyřiadvaceti hodinami ji jeden drak napadl. Proč jí Ella proboha říkala, že tady bude v bezpečí? Možná byla součástí nějakého spiknutí. Možná se jí nedalo věřit. Možná…

„Kdo tě sem poslal?“ dožadoval se odpovědi Silas. „Jak jsi našla tohle místo?“

„Poslala mě Ella,“ hlesla Tessa. Svíral se jí žaludek.

Tygr se náhle zastavil a všichni do jednoho ztichli. Silas povytáhl obočí. Kai na ni kývl, aby pokračovala.

Jsou to dobří muži, ujistila ji Ella. Čestní muži, i když trochu drsní. Tolik toho prožili… přežili strašlivé věci. Můžeš jim věřit.

Tessa zbledla. Jak by mohla někomu z těchto mužů věřit? A obzvlášť Kaiovi? Proboha, vždyť draci jsou nepřátelé!

Kapitola druhá

Té ženě se při řeči třásl hlas, ale v očích měla divoké odhodlání, což draka v něm přimělo zamručet hrdostí. Celé tělo jako by mu vrnělo a bzučelo a Kai hořel touhou přiblížit se k ní. Chránit ji. Dotknout se jí. Ukázat jí, že mu na ní záleží.

Ale neodvážil se. Ne s ostatními muži kolem. Ne když ho propalovala pohledem.

Je silná. Je divoká, vrněl spokojeně drak v něm.

Je to člověk, řekl Kai své vnitřní šelmě.

Je to naše družka, zavrčel drak.

Nemohla být. Nemohla!

Ale zatraceně, ještě než Tessu spatřil, cítil její přítomnost. Stejně jako cítil všechny důležité momenty ve svém životě půl vteřiny před tím, než skutečně nastaly. Bylo to, jako by mu osud zaťukal na hlavu a řekl: Pozor, přichází okamžik, na který nikdy nezapomeneš.

Cítil to v den, kdy mu zemřela matka, a také předtím než se poprvé seznámil s muži, kteří se měli stát jeho bratry. Ten pocit se nedostavoval často – jen při několika opravdu významných událostech v jeho životě. A rozhodně ho ta předtucha nikdy nepřepadla v blízkosti ženy.

Až dosud.

Upřeně se na ni zadíval. No, spíš na ni nepřestával zírat, to bylo přesnější, protože Tessa ho zaujala už od prvního okamžiku. Dokonce i ve světle měsíce musel obdivovat ty husté zrzavé vlasy. Zaujal ho jasný, čistý hlas, i když v něm slyšel podtón strachu. Okouzlily ho dívčiny zelené oči – zatraceně, všiml si, že jimi teď těkala kolem a hledala únikovou cestu, místo aby pohled upírala na něj jako před pár okamžiky.

Drak v něm zasténal a švihl ocasem. Zpočátku nám věřila. Teď jsi ji vyděsil.

Sakra, nebyla to jeho chyba. To Silas se nad Tessou hrozivě tyčil.

Tak proč na nás tak zírá? dožadoval se odpovědi drak.

„Odkud znáš Ellu?“ zeptal se tiše Boone.

Kai k vlkovi naklonil hlavu a byl vděčný za jeho klidnou, vyrovnanou přítomnost. Boone byl takový už od začátku, v tom se hodně podobal Hunterovi – medvědovi. Každý z nich vstoupil do jiné složky armády, než je náhoda – nebo osud – svedla dohromady v elitní speciální jednotce. Jejich lidští velitelé nikdy netušili, že jsou měňavci. Dávali si pozor, aby to nikdy nedali najevo. Společně se z nesourodé skupinky zelenáčů proměnili v ostřílené vojáky. Teď z nich byli opět civilisté, kteří se snaží najít si vlastní místo na slunci. Vůdcem jejich malé party byl Silas. Kai měl obrovskou sílu a Boone s Hunterem byli jako tmel, který všechny držel pohromadě. Cruz byl jejich srdcem, i když rád předstíral, že je mu to jedno.

Kai rychle pohlédl na Silase a krátce na staršího bratrance kývl. Měli jen jeden druhého, i když bylo těžké na to nezapomínat, když se jejich vnitřní draci střetli.

A že byl jeho drak dneska večer pořádně podrážděný. Obvykle byl Silas ten nepředvídatelný. Ale od chvíle, kdy Kai přivedl Tessu, drak uvnitř něj zuřil, křičel a dožadoval se, aby se ostatní drželi dál.

Tessa nasucho polkla a zvedla bradu. Bála se, ale zároveň dávala najevo vzdor. „Ella bydlí vedle mě. Přišla právě včas, aby mě zachránila –“

„Zachránila? Před kým?“ skočil jí Silas do řeči.

Kaiův vnitřní drak zařval při pomyšlení, že by někdo mohl Tessu ohrozit.

„Damien Morgan. Realitní magnát z Phoenixu v Arizoně, který…“

Silas střelil pohledem na Kaie, když se Tessa v reakci na hrobové ticho, které kolem najednou zavládlo, odmlčela.

Kai na Silase lehce kývl. Ano. Zatracený Damien Morgan. Kaie svrběly drápy.

„Ty ho znáš?“ zeptala se Tessa. Pak se zamračila a pro sebe si zamumlala: „Samozřejmě že ho znáš. Vždyť je to taky drak.“

Silas se na ni bez varování podíval a vyštěkl, až se Tessa schoulila: „Nejsme jako Damien. Ani v nejmenším.“

Kai s tímto názorem plně souhlasil, přestože Silase odstrčil a v myšlenkách ho varoval: Přestaň ji děsit.

Oba ji děsíte, podotkl Boone. Co kdybyste si sedli?

Kai sklopil pohled, pak se zhluboka nadechl a posadil se na pohovku – ne příliš daleko ani blízko od Tessy. Rozpřáhl paže, aby se nikdo jiný neodvážil narušit její prostor.

„Odkud znáš Damiena Morgana?“

Tessa vypadala tak sklesle, že měl chuť se k ní přitulit a obejmout ji. Ale pokud si myslela, že všichni draci jsou jako Damien, tak neměl sebemenší šanci, že by mu to kdy dovolila.

„Jsem soukromá šéfkuchařka,“ začala a Hunter zpozorněl. Typický medvěd, přímo posedlý jídlem. „Najal si mě, abych pro něj vařila, a včera jsem byla v jeho novém sídle.“

Kai při představě toho místa zafuněl. Nikdy tam nebyl, ale viděl fotky. Byly na obálkách všech architektonických časopisů, protože všechno, co Damien udělal, bylo ve velkém stylu. Tohle jeho orlí hnízdo – poslední z řady exkluzivních nemovitostí, které Damien po celém světě vlastnil – působilo dojmem, že je napůl vytesáno do úbočí hory Camelback ve Phoenixu. Stavba celá ze skla a kamene a s nekonečným bazénem byla dokonalým dračím doupětem. Mezi měňavci se proslýchalo, že za sídlem se nachází jeskyně plná nevýslovných pokladů. Pokladů, které Damien nedávno ukradl Kaiově rodině.

Kai zavrčel a Silas také.

Tessa se odmlčela, a tak ji Kai jemně pobídl: „Šla jsi do jeho sídla a…?“

„Hospodyně mě pustila dovnitř. Myslela jsem, že se s ním ani nepotkám. Ale pak přišel do kuchyně a ve tváři měl takový podivný výraz.“ Tessa se tvářila ostražitě a v očích měla vzdálený pohled. Prsty si pohrávala s přívěskem na krku. „Přicházel blíž a blíž a pak mě očichal…“ Odmlčela se a nahrbila ramena, jako by Damien byl přímo u ní a snažil se nasát její vůni. „Pak mě zatlačil do kouta a začal říkat samé bláznivé věci. Že jsem jeho. Že mě musí mít. Že…“

Odmlčela se a zavrtěla hlavou, nechtěla se podělit o zbytek. Kai stejně nechtěl slyšet víc. Chtěl vyskočit do vzduchu, doletět až na pevninu a spálit toho parchanta na uhel. Už jen z té představy se mu rozpaloval dech.

Silas po něm střelil pohledem a nakrčil nos nad lehkým zápachem síry, který doprovázel dračí hněv.

Jistě, klidně chrlte oheň, podotkl suše Boone. To jí opravdu pomůže uklidnit se.

Kai pevně stiskl rty a držel jazyk za zuby.

Tessa se zhluboka nadechla a část příběhu přeskočila. Tím si byl Kai jistý. „Začal mě škrtit a já myslela, že mě zabije…“

Nechtěl tě zabít, řekl málem Kai. Jen tě chtěl dostat na pokraj smrti a pak zase přivést zpátky. Perverzní forma předehry, kterou si někteří zvrácení příslušníci jeho druhu užívali před znásilněním nicnetušících obětí. Některé ženy byly nakonec propuštěny – v tak hrozném stavu, že si sotva pamatovaly, co se stalo. Jiné zemřely dřív, než „zábava“ skončila, a jejich těla byla odhozena někam hodně daleko.

Zatnul pěsti, až se mu nehty zaryly do dlaní. On ani Silas se nikdy této kruté formě rozkoše neoddávali. Ale někteří z jejich řad ano.

Zabiju Damiena. Přísahám, že ho zabiju, vyslal k Silasovi.

Ten protočil oči. Postav se do řady, brácho.

„Ale pak někdo přišel ke dveřím,“ pokračovala Tessa a objala se pažemi. „Damien mě zamkl v pokoji, zatímco se šel podívat, kdo to je, a já jsem nemohla utéct. Ale objevila se Ella a pomohla mi ven.“

Silas přikývl a Boone se ušklíbl. Stará dobrá Ella.

Kai si v duchu poznamenal, že Elle poděkuje, až bude mít příležitost. Ale tahle měňavka byla pouštní liška, takže ji nebylo lehké vystopovat. Dřív sloužila v armádě v tajné elitní jednotce po boku Kaie a ostatních.

„Odkud znáš Ellu?“ zajímal se Silas. „A jak víš o měňavcích?“

Tessa se ušklíbla. „Až do včerejška jsem to nevěděla. Ale byla jsem tak vyděšená, když jsem viděla Damienovy tesáky, že jsem Ellu donutila, aby mi to vysvětlila.“

Cruz – tygr – v mysli všech zavrčel. Náhoda, že Ella bydlela hned vedle? Že přišla přesně v ten správný čas, aby tuhle ženu zachránila před Damienem?

Není to náhoda, souhlasil Silas. Ella musela sledovat Tessu – nebo Damiena. Nenávidí ho stejně jako my.

Ale proč by Morgan po téhle ženě šel? Proč by se zajímal o člověka? divil se Boone.

Kai potlačil zavrčení. Jak by někoho mohla Tessa nezajímat? Ještě než ji spatřil u vjezdu na pozemek, cítil, že ho přitahuje jako magnet. Spěchal z města domů dřív, jen aby upokojil instinkt, že něco strašně důležitého vyžaduje jeho okamžitou pozornost. A pak ji spatřil, jak tam stojí u brány.

Říkal jsem ti to, podotkl jeho drak. Je naše. Přivedl ji sem osud.

Nechtěl tomu věřit, ale rozhodně mu nepřipadalo, že by ostatní byli tak okouzleni její krásou, její vůní, jejím… vším.

„Chtěla jsem jít na policii, ale Ella tvrdila, že mi nebudou věřit. Řekla, že mám přijít sem. Požádat o pomoc vás.“ Tesse se zaleskly oči a vzápětí zamrkala, aby zahnala slzy. Slzy smutku? Strachu?

Slzy pýchy, zašeptal jeho drak. Naše družka je silná.

„Takže jsem skočila na první letadlo a –“

Silas zvedl ruce. „Koupila sis letenku? Použila jsi kreditní kartu?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že mě nemůže vystopovat.“

„Damien Morgan dokáže vystopovat kohokoli kdekoli,“ zamračil se Silas.

Tessa znovu zavrtěla hlavou a Kaiovi se rozbušilo srdce. Málokdo se odvážil Silasovi odporovat, ale Tessa nevypadala, že by se nechala zastrašit. Dokonce ani drakem ne.

„To si nemyslím. Moji klienti mě znají jako Thérèsu Brûlerovou.“ Pokrčila rameny. „Když jsem s podnikáním začínala, bylo těžké získat zakázky, a tak mi kamarádka navrhla chytlavější jméno.“

„Fungovalo to?“ zeptal se Boone s vlčím úsměvem.

Tessa se trošku pousmála a Kai si přál, aby to byl on, kdo vyvolal její úsměv.

Jednou se to stane, slíbil jeho drak. Uděláme ji tak šťastnou, že se na nás bude usmívat každý den.

„Fungovalo.“ Tessa se na vteřinu rozzářila, než jí úsměv zase pohasl. „No, ale podívejte, jak jsem skončila.“

„O Damienovi jsi přece nevěděla,“ namítl Kai.

Doteď se jeho pohledu vyhýbala, až nyní se mu znovu podívala do očí. Vypadala o něco méně vyděšená než předtím. Pochopila, že existují dobří a zlí draci, stejně jako dobří a zlí lidé?

„Ne, nevěděla.“ Rozhlédla se kolem a zhluboka se nadechla. „Nevěděla jsem o žádných měňavcích.“

„No, snad nám ostatním draci nezkazili pověst,“ zavtipkoval Boone. „Jak jsem řekl, nekoušeme.“

„Ani vlci?“ opáčila Tessa.

Boone se zazubil. „Vlci jsou velmi civilizovaní. Ale takoví tygři… o těch radši ani nebudu začínat.“

Z rohu místnosti se ozvalo Cruzovo tiché, hrdelní zavrčení.

Tessa se zasmála. Doopravdy se zasmála!

Buď je to nejsilnější člověk na světě, nebo je totálně mimo z vyčerpání, poznamenal v duchu Hunter hlubokým medvědím hlasem.

Kai jí přistrčil sklenici s vodou. Hunter měl pravdu. Tessa měla pod zelenýma očima tmavé kruhy a vypadala sklíčeně. A není divu, po tom, čím si prošla.

Tessa se schoulila do sebe. „Nevěděla jsem, co mám dělat. Nevěděla jsem, kam jít.“

„Pomůžeme ti,“ řekl Kai okamžitě. „Můžeš zůstat tady.“

Boone si odkašlal. Silas Kaie udeřil loktem do břicha. Cruz zavrčel a v myslích svých kolegů zaprotestoval.

Nemůže tu zůstat. Žádní lidé. Tak zněla dohoda.

Kai se otočil a pohlédl na tygra.

Myslel jsem, že lidem nedůvěřuješ stejně jako já. Cruzovy žlutě zbarvené tygří oči se setkaly s jeho.

Kai chtěl automaticky odpovědět to ano, nedůvěřuju, ale zastavil se.

Jeho drak pokrčil rameny. Lidem nedůvěřujeme. Tohle je výjimka.

Silas po něm střelil podezřívavým pohledem. Proč se tohohle člověka snažíš tolik chránit?

Nezdálo se mu rozumné vyhrknout: Protože si myslím, že je to moje spřízněná duše. A tak jen zavrčel: Ohrožoval ji drak. Je naší povinností to uvést na pravou míru.

Silas se zamyslel a nakonec na Tessu kývl. „Je pozdě. Máme domek pro hosty, kde můžeš zůstat. Zatím.“ Upřel na Kaie ostrý pohled a pak už mírněji pohlédl zpět na Tessu. „Tady budeš v bezpečí. Dávám ti své slovo. Budeš v bezpečí.“

Tessa křečovitě sevřela látku pohovky a prsty druhé ruky si pohrávala s přívěskem, který měla kolem krku. Očividně váhala. Kámen tvořící přívěsek měl sytě zelenou barvu, stejný odstín jako její oči.

Kai se na ni podíval, toužil po její pozornosti, a ona konečně pohlédla jeho směrem.

Tady budeš v bezpečí, snažil se s ní komunikovat očima. Tělem. Duší. Dávám ti své slovo, že budeš v bezpečí.

Čím déle se díval do těch neuvěřitelných zelených očí, tím víc se mu zdálo, že se čas zpomaluje. Místnost se rozmazala, stejně jako ostatní muži, a všechny zvuky se utlumily, až na tlukot splašeného srdce.

Tohle je naše družka, zašeptal drak.

Chtěl jí ta slova vnuknout do mysli, ale Tessa byla člověk. Jak by ho mohla slyšet? Jak by mohla pochopit věčné pouto, které spojuje dva měňavce?

„Tesso,“ zasyčel Silas a Kaie ten zvuk vrátil zpátky na zem. Tessa zamrkala, jako by se i ona ztratila v myšlenkách.

„Ano. Teda… děkuju,“ řekla a náhle působila rozrušeně. „Chci říct…“

Silas unaveně přikývl. „Boone, ukaž jí cestu.“

„Jsi si jistý?“