Anna Lowe, Okouzlení medvěda

série Bojovníci z Havaje – Kniha třetí

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Lure of the Bear

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Rafael S.

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2017 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-46-2

Print: ISBN 978-80-87720-47-9

OKOUZLENÍ

MEDVĚDA

Bojovníci z Havaje

Kniha třetí

podle

ANNA LOWE

Lure of the Bear

DALŠÍ KNIHY V TÉTO SÉRII

Vábení draka

Toužení vlka

Okouzlení medvěda

Ochrana tygra

Láska draka

Kouzlo lišky

Hunter Bjornvald je měňavec s posláním. Tohohle medvěda dokáže rozhodit jen máloco. Ale když se žena, kterou už celá léta tajně miluje, ocitne v ohrožení, je ochoten riskovat cokoli – bez váhání dá v sázku všechno, dokonce i to nejpřísněji střežené tajemství své osamělé duše.

O problémech s důvěrou ví policistka Dawn Meliová své. Není ochotná spoléhat se na žádného muže – a už vůbec ne na takového, který se může změnit v rozzuřenou bestii. Ale podmanivý hlas a oduševnělé oči silného, mlčenlivého Huntera rozechvívají něco skrytého uvnitř její zjizvené duše. Je natolik okouzlující, že je Dawn v nebezpečném pokušení hodit za hlavu všechnu ostražitost a uvolnit léta potlačovanou vášeň… Jenže není čas poddat se rozkoši – život má jiný scénář! Problémy se nemilosrdně kupí. Zvládne zajistit bezpečnost na svatbě celebrit? Ochrání vzácný drahokam? Unikne tropické bouři, která se řítí na Maui? Odolá nebezpečí… a hlavně, uchrání zraněné srdce?

Upřímně děkuji Beth, Cindy, Jen, Colleen a úžasným členům mé skupinky za cenné připomínky a nápady.

Kapitola první

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Ne!“ zařval Hunter a vrhl se na útočníka.

Zíral do tmy, připravený k akci. Ale nikoho neviděl. Kromě vlastního zrychleného dechu se v místnosti neozýval žádný další zvuk. Posadil se na posteli a sevřel v pěstích prostěradlo. Po krku mu stékal pot.

„Krucinál.“

Praštil sebou na záda a zíral do stropu. Další noční můra.

Nechal oči dokořán, protože tahle noční můra sahala až do té nejošklivější části temné minulosti a on se do ní rozhodně nehodlal vrátit – což hrozilo, pokud by hned zase usnul. Tehdy byl sice ještě malý, ale naplňovalo mu to všechny smysly, jako by se to dělo právě teď. Chuť slané vody. Zvuk vlastního panického křiku. Nezkrotná síla neustálých vln, které házely tělem jeho matky o břeh.

Sevřel čelisti tak pevně, až mu v nich zapraskalo.

Odhodil přikrývku a strnule přešel na verandu. Vyhýbal se přitom pohledu na vlastní odraz v okenních tabulích. Moc dobře věděl, že má tmavé kruhy pod očima, rozcuchané vlasy a vousy nutně potřebují zastřihnout. Bylo mu to fuk – až na to, že jeho výchova nedovolovala, aby mu to na tom přestalo záležet docela.

Povzdechl si a sledoval první paprsky růžového světla, které pronikaly skrz kymácející se palmy. Po snídani uklidí a dá všechno do pořádku, tak jak ho to doma naučili a jak to dělal posledních více než deset let – v soukromí i jako voják. Ale právě teď…

Tiše stál a přál si, aby si slunce trochu pospíšilo a zahnalo noc. Medvědí měňavci obvykle vstávali pozdě, ale Hunter se poslední dobou nemohl dočkat rozbřesku.

Běh. Potřeboval si pořádně zaběhat. To mu snad pročistí hlavu. Otázkou bylo, zda to udělat v lidské, nebo medvědí podobě.

V medvědí, ozval se okamžitě vnitřní grizzly. Pusť mě ven.

Hunter zavřel oči a snažil se sám sebe přesvědčit, že to není nic proti ničemu.

Nikdo mě neuvidí, vemlouval se medvěd. Slibuju.

Hunter přejel nehty po dřevěných latích verandy a štvalo ho, že mu ta obava vůbec přišla na mysl. Ale varování, aby ho nikdy nikdo nespatřil v medvědí podobě, mu bylo v dětství vtloukáno do hlavy tak důsledně, že se neubránil bezděčnému zachvění, jak mu přeběhl mráz po zádech.

Pomalu sešel schody.

Mám plné právo se proměnit. Potřebuju to.

Popravdě řečeno, zoufale se toužil změnit do zvířecí podoby. Poslední tři týdny držel medvěda zavřeného na samotce. Ale tuhle stránku své duše zkrátka nemohl popírat, ať se snažil sebevíc.

Nikdo si toho nevšimne, přísahal medvěd. Tady na Koa Pointu jsme v bezpečí.

Hunter se nakonec podvolil, klesl na všechny čtyři a přenechal vládu vnitřnímu zvířeti. Pak si pořádně protřepal hustou srst, nasál mořský vánek a převalil se na záda.

Přestaň, ty idiote! vyštěkl na medvěda.

Ale to je tak skvělý pocit, být zase sám sebou! jásala šelma.

Vážně to byl dobrý pocit. Chladná země pod polštářky chodidel. Mohutná síla v končetinách. Bohaté vůně Maui, umocněné citlivým zvířecím čichem.

Pomalu vyrazil a protahoval si ztuhlé klouby. Hunterův domek se nacházel nedaleko vstupní brány panství, kde žil se skupinou dalších měňavců – bývalých členů speciální jednotky, které považoval prakticky za bratry. Přeběhl dokonale upravený trávník, minul dlouhou řadu garáží, uháněl stále rychleji a rychleji, jako by se snažil utéct vlastním démonům.

Hunter většinou nebyl zrovna tím nejrychlejším z party na Koa Pointu. Cruz, tygří měňavec, uměl překonat krátké vzdálenosti rychlostí blesku. Boone, vlk, nade všemi vždycky vyhrál na vzdálenost do dvou kilometrů. Dva draci, Silas a Kai, dokázali létat po obloze neuvěřitelnou rychlostí. A co se týče Huntera – no, ten dokázal docela působivě sprintovat na krátkou vzdálenost. Ale rychlost na delší tratě mezi jeho silné stránky rozhodně nepatřila.

A přesto před třemi týdny všechny předběhl, aby zachránil ženu, kterou miloval. A podařilo se mu to. Právě včas srazil k zemi zdivočelého vlka, který se na ni vrhl, a ubil ho k smrti. Zabíjení mu nikdy nedělalo dobře, ale tentokrát to v něm téměř vyvolalo spokojenost – avšak jen do chvíle, kdy vzhlédl a spatřil, že Dawn od něj zděšeně couvá. Jeho osudová družka ho odmítla.

Uháněl dál kolem panství, a jelikož šest akrů nepředstavovalo zrovna velký okruh, během několika minut se ocitl u pláže. Málem znovu odbočil do vnitrozemí, ale přinutil se zastavit a prohlédnout si výhled, co se před ním otevřel. Venuše se sunula k obzoru a barvy rozbřesku se prohlubovaly. Nádherný výjev, no ne?

Zaťal zuby a přiblížil se k vodě, až mu vlny olízly tlapy. Příboj narážel do útesu, který chránil pás pláže Koa Pointu. Na mělčině se něco pohupovalo a jemu na okamžik vyskočilo srdce až do krku.

Je to jen kus naplaveného dřeva, uklidňoval ostražitého medvěda.

Kus naplaveného dřeva mu však okamžitě připomněl noční můry, ve kterých byla matčina hrubá srst slepená slanou vodou a krví.

Zatřásl hustou kožešinou. To bylo na Aljašce, už je to dávno. Tohle je Maui a slunce právě vychází, nezapadá.

Přinutil se vydržet dotek slané vody na kožichu. Nebyl si jistý, jestli je to trest, nebo terapie.

Určitě je před námi další krásný den, snažil se vnitřní medvěd, ale ta slova zněla dutě. Prázdně – jako on sám.

Vrátil se od oceánu přes pláž směrem do vnitrozemí, do uklidňujícího světa zelené a hnědé, kde se mohl procházet vegetací a vychutnávat si šimrání listů na hřbetě. Při chůzi nasával vůni zeminy a okolní pachy. Sladký ibišek a nádherné květy orchidejí honohono. Možná že když se tudy bude procházet dostatečně dlouho, část místního klidu se mu přenese do duše.

Mezi stromy se rozlehl ženský chichot, následovaný tichým mužským šepotem. Oba hlasy zněly šťastně a klidně. Museli to být Nina a Boone, kteří polibkem oslavovali nový den. No, nejspíš něčím víc než polibkem – Hunter ty dva znal až moc dobře. Ale kdo by jim to mohl mít za zlé? Osudoví partneři měli plné právo milovat se, naplno si užívat života.

Hunter se pomalu nadechl a přejel si zuby po spodním rtu. Proč ho z jejich štěstí tak bolelo na hrudi? Měl by jim to přát, být nadšený, že to Boonovi a Nině vyšlo.

Mám z nich radost, namítl medvěd. Jen bych si přál…

Hunter si nevrle odfrkl. Člověk si může přát spoustu věcí, ale nemůže změnit to, čím je.

Vyrazil na další okruh po panství. Běžel naplno.

Je ti jasné, že je jenom otázkou času, kdy budou mít Nina a Boone děti, že jo, zamumlal medvěd.

Hunter se zamračil. Kvůli Boonovi by byl samozřejmě nadšený, ale ubíjelo by ho vědomí, že on tu radost nikdy nezažije.

Můžeme být strýcové, odpověděl vnitřní šelmě. To bude taky zábava.

Medvěd hlasitě zavrčel. To není to samé. Možná bychom měli odejít.

Podle Boona se v Arizoně v jednom zábavním podniku zvaném Blue Moon Saloon formoval nový medvědí klan. Možná by tam mohl začít znovu. Nebo by se mohl vrátit ke svým kořenům na Aljašce. Na místě mu nesešlo. Hlavně se nechtěl denně trápit pohledem na svou osudovou partnerku – a ji by netrápil pohled na něj. Na monstrum, které nenáviděla.

Ale stejně jako pokaždé, když se touhle myšlenkou zabýval, ji nakonec zavrhl. V žádném případě nemohl nastoupit do letadla a opustit milovanou osudovou družku. Prostě ne!

Běžel dál a dál a ztratil přehled o tom, kolik koleček kolem pozemku už zvládl. Uháněl tak dlouho, dokud se slunce nepřehouplo přes obzor. Teprve když začalo rychle stoupat vzhůru, celý udýchaný a zpocený se otočil ke svému obydlí.

„Dobré ráno,“ ozval se hlas, který ho donutil prudce zvednout hlavu. Kai seděl na Hunterově verandě a pozoroval, jak se zářivé barvy oblohy proměňují.

Hunter se zachmuřil. Kai byl jeho nejstarší kamarád, ale ve tváři měl jasně vepsáno: Přišel jsem tě rozveselit.

„Krásný východ slunce, co?“ utrousil Kai.

Hunter pokrčil rameny. Na Maui byl každý východ slunce krásný. Jen kdyby se světlo neodráželo od oken domku a neukazovalo mu tak vlastní odraz.

Hustá srst.

Drápy.

Tesáky!

Ničivé zbraně, aspoň v očích většiny lidí – včetně ženy, na které mu záleželo nejvíc.

V mysli mu zazněl hlas Georgie Mae, jeho pěstounky. Zlato, jsi takový, jaký jsi. A jsi úžasný.

Dawn si nemyslí, že jsem úžasný, zašeptal medvěd v duchu poraženě a svěsil hlavu.

„Jak se máš? Dobře?“ zeptal se Kai.

Ne tak docela, ne. Hunter se zhluboka nadechl a přinutil se čelit novému dni tím, že se přeměnil zpět do lidské podoby.

„Jsem v pohodě,“ zabručel a prokřupal si klouby prstů.

„Tessa ti připravuje ovesnou kaši,“ podotkl Kai. „Zkouší nový recept do své kuchařky.“

Hunter se zadíval na oblohu. Tessina kuchařka byla o grilování, ne o snídaních, a on to věděl. Jen se ho snažila vytrhnout z pochmurné nálady.

Navzdory tomu, že už před několika týdny ztratil chuť k jídlu, přikývl. „To je od ní milé. Brzo tam budu.“ Co jiného mohl dělat?

Kai vstal a ukázal k příjezdové cestě. „Mimochodem, přepracovali jsme dnešní plán. Boone mě vysadí na letišti, abych podepsal převzetí nové helikoptéry, a cestou zpátky tě může vyzvednout v letovisku.“

Hunter několikrát zamrkal a snažil se vzpomenout, co tím Kai myslí.

„Rolls, pamatuješ?“ napověděl mu Kai.

Aha, jasně. Tohle. Hunter měl dopravit rolls-royce – jeden z mnoha luxusních vozů majitele panství – z Koa Pointu do exkluzivního letoviska Kapa’akea, protože si ho pronajali na svatbu nějaké celebrity nebo tak něco.

„Netvař se tak,“ pokáral ho Kai a vypůjčil si větu od Georgie Mae. „Potřebuješ se trochu rozptýlit.“

„Potřebuju být sám,“ zavrčel Hunter.

„A musíš si promluvit s Dawn,“ dodal Kai, jako by Hunter nic neřekl.

Ten si jen posměšně odfrkl. „Jasně. Třeba bych ji mohl pozvat na večeři a přijít v medvědí podobě.“

„Večeře. Skvělý nápad.“ Kai přikývl. „V lidské podobě. Trochu se uprav a ukaž jí, jaký jsi skvělý chlap…“

Hunter se protáhl kolem Kaie a vešel do domu.

„No tak, Huntere. Znáš ji od čtrnácti.“

Jako by to snad nevěděl. Okamžitě si vzpomněl na den – na hodinu –, kdy se před patnácti lety poprvé setkal s Dawn Meliovou. Okamžitě věděl, že je jeho osudovou partnerkou, ale ona to určitě netušila. Kromě toho byla nádherná, okouzlující kráska, a on byl neohrabaný nováček ve městě. Sakra, pořád si tak připadal, aspoň v její blízkosti.

„Huntere, Dawn tě zná. Má tě ráda. To, že nás kryla po tom průšvihu s Kramerem a jeho žoldáky, to jenom dokazuje.“

Hunter pustil sprchu a snažil se tak Kaie přehlušit. To, že Dawn po onom krveprolití zachovala jejich tajemství a nikomu neprozradila, že jsou měňavci, pravděpodobně souviselo spíš s tím, že se z toho zážitku stále vzpamatovávala. A pokud jde o to, že se jí líbil…

Má nás ráda, zašeptal medvěd. Pamatuješ, jak se na nás dívala?

Hunter si vybavil všechny ty okamžiky, kdy se čas zastavil… když se jejich oči setkaly, jemu se v srdci něco zachvělo a vynechalo pár úderů. Dawn vždycky zčervenaly tváře a rozzářily se jí oči… to mu dávalo naději, že možná, opravdu jen možná…

Promnul si tvář a povzdechl si, protože tohle všechno přehlušila čerstvá vzpomínka na vyděšený výraz, když ho viděla během proměny.

„Vy dva jste pro sebe stvoření, Huntere. Její příjmení dokonce znamená med.“ vemlouval se mu dál Kai.

Hunter se zamračil. Meli skutečně v havajštině znamenalo med. Dřív věřil, že je to znamení, ale teď mu to připadalo jako další krutý žert osudu.

„Jestli tohle není osud, tak vážně nevím, co bys chtěl víc.“ Kai vytrvale volal přes šumění sprchy. „Sakra, Huntere. Nemůžeš si odepřít osudovou partnerku. Zkoušel jsem to s Tessou – ale je to prostě nemožné.“

Hunter zavřel oči. Obklopila ho pára z horké sprchy. Nemožná byla jen jediná věc – představa, že by ho Dawn dokázala přijmout, a on to moc dobře věděl.

Kapitola druhá

Cesta do města byla docela snadná, zvlášť když Hunter projel kolem místa, kde Dawn – policistka Meliová – obvykle parkovala služební auto. Nebyla tam, což byl důvod k úlevě i k obavám. K úlevě proto, že se s ní nemusel setkat, a k obavám, protože Dawn jen zřídkakdy porušila letitou rutinu.

V tomhle se hodně podobá medvědovi, zašeptala vnitřní šelma.

Do letoviska Kapa’akea to bylo jen kousek a Hunter místo toho, aby spokojeně poslouchal, jak rolls krásně vrní, většinu cesty přemýšlel, kde asi Dawn je, co dělá a jestli na něj myslí. Teprve uznalé hvízdnutí strážného u brány letoviska ho přimělo soustředit se na úkol, který měl před sebou.

„Drsná kára,“ podotkl obdivně podsaditý muž a obešel rolls kolem dokola.

Hunter netrpělivě poklepal prsty na volant a zavrčel si pod nos. Ať se ten chlap radši nedotýká kapoty, jejímž voskováním strávil většinu předchozího dne, nebo…

Zarazil se.

Nebo co? Co by udělal? Proměnil se v medvěda a vyděsil ho k smrti?

Sevřel volant pevněji a zatínal čelisti, dokud strážný neodstoupil, aby vyřídil papíry.

„Budu hádat,“ prohlásil druhý strážný. „Pronajali si ho na svatbu Vanderpeltových.“

Hunter úsečně přikývl.

„Člověče, ti lidi to fakt mají naplánovaný se vší parádou,“ podotkl první strážný a otevřel bránu. „Víte, kam s tím jet?“

Hunter přikývl a šlápl na plyn. Ano, v exkluzivním letovisku se vyznal, protože tam pracoval jako soukromá ochranka. Ale nikdy neviděl, že by tu bylo tak rušno. Na jednom konci hřiště na pólo se stavěl obrovský stan a pomalu se rýsovalo i venkovní posezení. U altánku nastavoval fotograf světla a vzduchem se nesl zvuk motorové pily, jak kdosi modeloval obrovský kus ledu. Hunter zavrtěl hlavou. V letovisku Kapa’akea se každoročně konalo několik honosných svateb, ale tahle se zdála být událostí století.

Když se Hunter blížil k hlavní budově, přiběhl k nablýskanému autu horlivý sluha, který měl na starosti parkování. „Milerád se ho ujmu, pane.“

Hunter jen zamítavě mávl. Ten poskok vypadal sotva na devatenáct – a ne na takových devatenáct, jako kdysi Hunter, když už měl za sebou rok vojenské služby. Ne. Tohle auto řídili jen tři lidé: Hunter, majitel vozu – muž, kterého nikdy neviděl, a patřičně prošedivělý profesionální šofér najatý letoviskem na důležité zakázky.

„Předposlední garáž od konce, že?“ zeptal se.

Kluk se zatvářil sklesle. Hunter si povzdechl a kývl na sedadlo spolujezdce. „Chceš svézt?“

Klučina se rozzářil jako o Vánocích, vklouzl na sedadlo a mohl si vykroutit krk, jak se snažil všechno si prohlédnout.

„Páni, tohle je skvělé auto. Chci říct… Wow. Opravdový rolls-royce.“

Hunter pomalu pokračoval po cestě. „Velká událost, co?“

Chlapec na sedadle téměř nadskakoval nadšením. „Přímo obrovská! Dneska jsem ji viděl.“

„Koho?“

„No ji, přece. Reginu Vanderpeltovou.“

To jméno mu sice něco říkalo, ale Hunter to nedokázal tak docela zařadit.

„Znáte ji, ne? Regina Vanderpeltová je mega slavná.“

Hunter si dlaní přejel čerstvě zastřižené vousy. „Slavná jak?“

„Hm… no… Je slavná tím, že je slavná, řekl bych. Bohatá a slavná. Je pořád v nějakých časopisech. Je to svatba století a koná se tady.“

Hunter si v duchu poznamenal, že příští týden se tomuhle místu musí vyhýbat. Byla Regina Vanderpeltová ona dědička – lépe řečeno spratek –, co se pravidelně objevovala na obálkách bulvárních časopisů? Tu sexuální skandál, tu prominentní rozchod…

Jo, rozhodně se tomuhle místu bude vyhýbat.

Zaparkoval, zamkl a třikrát zkontroloval dveře.

Sluha se zasmál. „Auto je v bezpečí. Kromě toho je pojištěné, ne?“

Samozřejmě že bylo pojištěné. Ale Hunter věnoval hromadu času tomu, aby motor V12 ochránil před drsnými tropickými živly, a záleželo mu na tom autě z jiných důvodů než kvůli finanční hodnotě.

Než klukovi v hotelovém stejnokroji předal klíč, dlouze se na něj zadíval. „Toho auta se nedotkne nikdo kromě šoféra. Rozumíš?“

„Jasně. Chápu,“ kýval horlivě.

Hunter klíč ještě chvíli svíral, když po něm kluk sáhl, a zdůraznil tak nevyslovené varování, než ho konečně pustil.

„Chcete svézt zpátky k bráně?“ nabídl mu mladík a mávl na golfový vozík. Hunter se zamračil. Zaprvé by se do té směšné věcičky sotva vešel a zadruhé v něm ještě doznívala hladká jízda rollsem. Ale nechtěl v tomhle honosném a předraženém resortu strávit ani o minutu déle, než musel, a tak přikývl a nasoukal se na přední sedadlo.

„Pozvali víc než pět set hostů,“ křikl sluha, když projížděli kolem ledového sochaře. Motorová pila jela na plné obrátky a chrlila kusy ledu až k silnici. „Všechna střešní apartmá na téhle straně ostrova jsou zamluvená. Přísahám, že jenom účet za květiny by zaplatil celou moji studentskou půjčku.“

Hunter si odfrkl. Nikdy neměl moc peněz a nejspíš ani nikdy mít nebude. Ale to, co měl, by za květiny neutratil. Tedy ne za květiny, které by nerostly ve volné přírodě a nepohupovaly se ve větru.

Hlavou mu prolétla vzpomínka – jedna z těch opravdu dávných. Na dobu, kdy byl ještě mládě, kdy se mu matka zdála obrovská a svět ještě větší. Vybavilo se mu, jak se spolu v medvědí podobě procházeli po louce plné divokých květin, které ho šimraly na břiše a v nose, až kýchl. Byl to jeden z těch dokonalých jarních dnů na Aljašce, které byly o to krásnější a vzácnější kvůli dlouhé, tuhé zimě. Slyšel matčin lehkovážný smích. Nevinný den, kdy se život zdál tak sladký a klidný.

„Někteří lidi mají všechno, co?“ šeptl sluha a mávl směrem k přijíždějícímu kamionu nejexkluzivnější cateringové společnosti na Maui.

Hunter několikrát zamrkal a dlouze a zhluboka se nadechl. Ano, někteří lidé měli všechno. I on sám měl všechno, co si jen medvěd mohl přát – dokud ho o to někdo krutě nepřipravil. V posledních měsících se dokonce zaobíral představami, že by mohl znovu žít skvělý život, kdyby získal svou osudovou partnerku. Kdyby měl Dawn, nic jiného by nepotřeboval. Měl by svou družku a spoustu lásky. Mohl by se každé ráno probouzet po jejím boku a každou noc ji objímat. Mohl by…

Kousl se do rtu a utnul ty pošetilé fantazie. Tohle se nikdy nestane. Svou šanci promarnil v den, kdy před Dawn odhalil živočišnou medvědí stránku tím nejhorším možným způsobem.

Ale co jsem měl dělat? Ten šílený vlk ji chtěl zabít! křičel uvnitř zoufale medvěd.

„Uvidíme se příští týden,“ rozloučil se mladík, když ho vysadil u vchodové brány.

Hunter se vysoukal z golfového vozíku a zamumlal díky. Ta slova mu prolétla hlavou jako ozvěna. Příští týden. Příští týden bude právě tak mizerný jako tenhle. I jako ten další. Zkrátka musel nějak přijít na způsob, jak se smířit s myšlenkou na život bez své družky.

Ozvalo se zatroubení, které přimělo všechny hosty v letovisku Kapa’akea zvednout hlavy. Hunter zahlédl červenou šmouhu, která se řítila po příjezdové cestě od hlavní silnice.

„Zase on,“ zamumlal strážný při pohledu na Boona, jak přijíždí ve ferrari.

Vlčí měňavec zaparkoval před Hunterem a blýskl jedním ze svých vítězných úsměvů. „Naskoč.“

„No jasně, naskoč,“ odfrkl si Hunter, když se soukal do nesmyslně nízkého auta. „Nemohl jsi přijet landroverem?“

„Nebyl čas,“ opáčil Boone, když uháněl zpátky na hlavní silnici a směrem k domovu. „Musel jsem vyřídit hromadu věcí a zabralo mi to celou věčnost. Spěchám za Ninou, abych…“ V tu chvíli zmlkl. „Ehm, chci říct…“

Hunter sklopil pohled a zadíval se na svoje nohy, když se v autě rozhostilo trapné ticho. Přerušilo ho až zatroubení jiného auta, když Boone příliš prudce vybral zatáčku a vyjel ze svého pruhu.

„Ups,“ zamumlal Boone nevzrušeně.

„Soustřeď se na cestu,“ požádal ho Hunter, zatímco ferrari ještě zrychlilo.

„Jasně.“ Boone pokrčil rameny a trhl volantem, aby auto srovnal.

„A taky bys měl zpomalit.“

„Jak jsem řekl, nemám času nazbyt.“

Hunter se rukama zapřel o palubní desku. Krajina kolem se měnila v rozmazanou šmouhu. „Boone…“

„Mám to pod kontrolou, kámo. Už tam skoro jsme.“

Blížili se k zatáčce, kde obvykle hlídkovala Dawn Meliová. Pokud byla ve službě, určitě je zastaví… a Hunter ještě nebyl připravený jí čelit.

„Boone…“

„Uvolni se trochu,“ vybídl ho Boone a vystřelil ze zatáčky.

Hunter se podíval doprava a při pohledu na Dawnin bílo-modrý hlídkový vůz se mu rozbušilo srdce.

Je zpátky! Jeho medvěd prakticky skákal radostí. Je zpátky! Možná nás zastaví!

Ferrari se řítilo dál, Hunter hypnotizoval boční zrcátko a čekal na záblesk policejních světel.

„Hej,“ utrousil Boone udiveně a zpomalil. „Ona mě nezastaví?“

Radost, která Hunterovi naplnila duši, zase rychle vyprchávala. Dawn je nezastavila. Vyhýbala se mu, stejně jako se on vyhýbal jí – od onoho souboje měňavců, kdy odhalil svou zvířecí stránku.

Boone ještě víc zpomalil a pak odbočil doleva na soukromou příjezdovou cestu.

Hunter se zatvářil zmateně. „Počkej, co to děláš? Tudy se do Koa Pointu nejede.“

Boone zařadil zpátečku a štěrk odletoval od pneumatik, když vycouval zpátky na hlavní silnici.

„Jedu zpátky.“

Hunter zaťal prsty do palubní desky. „Tak moment… Cože? Proč?“

„Mám právo být zastaven za rychlou jízdu, krucinál!“ prohlásil Boone šibalsky.

„Myslel jsem, že spěcháš zpátky za Ninou.“

„To jo, jenže tohle je taky důležitý.“

„Boone,“ zavrčel Hunter, ale marně. Když Boone znovu projížděl kolem policejního auta, Hunter se zabořil do sedadla co nejvíc to šlo, ale zatraceně, ferrari nenabízelo zrovna moc prostoru, kam by se medvědí měňavec jeho velikosti mohl schovat. „Kašli na to, Boone.“

„Je čas se trochu pochlapit,“ uchechtl se Boone, když znovu otočil auto. Dojel přímo k odpočívadlu, zaparkoval vedle policejního vozu tak, aby okénko na Hunterově straně bylo těsně vedle okénka důstojnice Meliové. Zírala na ně vytřeštěnýma očima.

Hunter se zajíkl a krev se mu rozproudila v žilách.

Moje osudová družka, zapředl medvěd. Moje dokonalá partnerka.

Byla dokonalá ve všech myslitelných ohledech. Jemné rysy, lesklé černé vlasy, tmavé, pátravé oči. Už na střední škole se mluvilo o tom, že Dawn dostane smlouvu jako modelka a díky nádherné směsici havajských, asijských a bělošských rysů udělá velkou kariéru, ale ona dala přednost studiu práv. A po absolvování právnické fakulty všechny překvapila znovu – tím, že se dala k policii.

Má osudová družka vždycky udělá něco nečekaného, povzdechl si zasněně medvěd.

„Policistko Meliová!“ zavolal Boone radostně na pozdrav.

Hunter zavřel oči a vychutnával si závan známé květinové vůně.

„Pane Hawthorne,“ promluvila ledovým hlasem. Když však pohlédla na Huntera, hlas se jí zachvěl a už nezněl ani zdaleka tak chladně. „Pane Bjornvalde.“

Hunter otevřel oči. „Dawn,“ šeptl.

„Nezastavila jste mě,“ poznamenal Boone.

„Ne, nezastavila.“ v tmavých očích měla tvrdý a nezúčastněný výraz, ale když zabloudily k Hunterovi, zaleskly se – a nebylo to strachem. Spíš v nich bylo… uznání. Možná dokonce vřelost.

Říkal jsem ti to! jásal Hunterův vnitřní medvěd. Říkal jsem ti, že nás miluje!

Ale proč by to dělala? Lidé neměli tušení o existenci osudových druhů.

Hluboko uvnitř to ví, trval na svém medvěd. Osud to našeptává i jí.

„Jel jsem rychle,“ namítal Boone.

Dawn Meliová svraštila čelo. „Rozhodla jsem se, že to protentokrát nechám být.“

„Ale překročení rychlosti je nezákonný. Opravdu si myslím, že byste mi měla dát pokutu.“

Otevřela dveře služebního auta a vystoupila. Dala si ruce v bok. „Pane Hawthorne,“ řekla přísným úředním hlasem. „O tom, kdy vystavím pokutu, rozhoduju já, je to jasné?“

Jak je možné, že vypadá krásně a hrozivě zároveň, žasl Hunter.

Byl by z ní skvělý medvěd, povzdechla si vnitřní šelma.

„Ano, madam,“ odpověděl Boone a zatvářil se jako poslušný školáček, načež otevřel dveře auta.

Důstojnice Meliová zaujala obranný postoj, jednu ruku připravenou nad zbraní u boku. „Zůstaňte, kde jste!“

Boone vystoupil a protáhl se. „Omlouvám se. Najednou se ozvalo starý zranění z armády. Potřebuju to rozchodit.“

Hunter svraštil čelo. Boone měl válečná zranění, stejně jako každý člen jejich bývalé speciální jednotky, ale měňavci se hojili rychle a Boone žádnými dlouhodobými následky netrpěl. Tak co měl za lubem?

Jaké staré zranění? dožadoval se Hunter v duchu a vystoupil z auta ve stejnou chvíli, kdy se Dawn zeptala: „Zranění z armády?“ Povytáhla dokonale tvarované obočí a pak se otočila k Hunterovi. „Hej. Ty taky zůstaň, kde jsi.“

Hunter zvedl ruce, zatímco Boone předstíral bolestný úšklebek a kulhal po polní cestě, která vedla od odpočívadla směrem k horám Západního Maui. „Za pár minut budu dobrej. Nemusíte si dělat starosti.“

„Starosti?“ utrousila Dawn a neznělo to ani trochu, že by si dělala starosti. Očima těkala z Boonových zad na Hunterovu tvář.

Hunter bokem zatlačil dveře auta, aby se zavřely, a opřel se o ně, ruce stále ve vzduchu. Krucinál. Na co myslel, když takhle vyskočil z auta?

Myslel jsem na to, abych se přiblížil ke své osudové družce, zašeptal medvěd.

Vyděsíme ji, zasyčel na něj Hunter.

Pod Boonovými kroky křupal štěrk a zvuk postupně slábl. Hunter zůstal s Dawn sám. Mnul si dlaní čelist a přemýšlel, co má dělat.

Pochlap se trochu, ty pitomej medvěde, slyšel Boonova slova a po několika trapných vteřinách konečně promluvil. „Podívej…“

„Podívej…“ vyhrkla Dawn přesně ve stejnou chvíli.

Oba se zarazili a podívali se na sebe.

Hunter zašoupal podrážkou boty v hlíně. „Dámy mají přednost.“

„Ne, ty první,“ trvala na svém a zkřížila ruce na prsou.

No dobře. Kéž by jen věděl, co dalšího má říct!

Řekni: miluju tě, napovídal mu medvěd.

Hunter zavrtěl hlavou. Tohle v žádném případě neřekne.

Řekni: můžeš mi věřit.

Hunter si strčil ruce hlouběji do kapes. Zatraceně, proč se nebojácný a neohrožený medvěd musí tolik bát vyslovit pár slov?

A pak jí dej pusu.

Zatnul zuby. I když by si to hrozně přál, věděl, že by to nezafungovalo.

Povzdechla si. „Vidím, že máš jako vždycky svázaný jazyk.“

Hunter vzhlédl. Jiná žena by ta slova možná pronesla s despektem, ale ne Dawn. Naopak měl dojem, že v jejím hlase zazněl náznak náklonnosti. Nebo se mu to jen zdálo?

Celou minutu stáli naproti sobě a ani jeden nepromluvil. Hunter si pomyslel, že každou chvíli jeho krátký pobyt v ráji skončí. Už jen stát v Dawnině blízkosti byl ráj, a tak si ten okamžik snažil vtisknout do paměti. Ze silného copu jí vyklouzl pramínek vlasů a mořský vánek s ním jemně kroutil přesně tak, jak si představoval, že by to chtěl udělat on sám. Slunce jim svítilo vysoko nad hlavou a v jasném světle její pleť krásně zářila. Pohledem zabloudila na jeho hruď a pak se mu podívala zpátky do očí. Hrdlo se jí přitom viditelně zachvělo rozrušeným polknutím.

Hunter taky ztěžka polkl, protože se to stalo znovu – ta magická aura, která ho zaplavila pokaždé, když se k ní přiblížil. Ten pocit, který se zničehonic vynořil, obtočil se kolem nich dvou a oddělil je od okolního světa. Hučení projíždějících aut, zvuky hmyzu v okolních křovinách – všechno se vytrácelo, až Hunter slyšel jen tlukot vlastního srdce. Jediné, co viděl, bylo jemné zvedání a klesání Dawniných ramenou, jak hluboce dýchala. Milovanou tvář viděl ostře a čistě, ale všechno ostatní bylo rozmazané, jako by slunce pomalu otáčelo čočkou a soustředilo na ni všechno zlaté světlo.

Tohle je tvá družka, slyšel hluboký šepot odněkud z hloubi země. Tahle žena je tvým osudem.

Dawn zářily oči víc než kdy předtím. Mírně se naklonila dopředu.

Potřebuje tě stejně jako ty ji, pobízel ho onen prastarý hlas.

Proletěl mezi nimi žlutý motýl, ale i ten byl rozmazaný. Nezáleželo na ničem jiném než na Dawn.

Pohyboval rty, které nedokázaly zformovat slova, ale když se rukou dotkl té její, neucukla.

„Huntere,“ zašeptala.

Přísná policistka byla ta tam, stejně jako žena, kterou před několika týdny šokoval grizzly. Zůstala jen dívka, kterou kdysi poznal. Svěží a dychtivá, a nakláněla se tak blízko, až mu tělo hořelo touhou.

A pak se ozval hlasitý svistot náklaďáku. Prohnal se kolem nich po silnici a oba je drsně vrátil do reality.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá