Sharon Page, Hřích

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © Katetsib

Překlad: ©2009 Milena Malá

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

Copyright © 2006 by Sharon Page

Poprvé vydáno nakladatelstvím Kensington Books pod názvem Sin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-61-5

Print: ISBN 978-80-87720-62-2

Sharon Page

Hřích

sin

Pro A. J.

PROLOG

Londýn, duben 1818

Nic v dámě nevyvolá touhu tak jako peníze…

Lydia Harcourtová se vítězoslavně usmála na dva otevřené dopisy, jež ležely vedle jejího talíře. Vesele si pobrukovala, vzala porcelánovou konvičku a dolila si čokoládu.

Štědré přísliby. Postačovalo by to ke splacení jejích účtů, kdyby chtěla. Ale obchodníci, kteří se tak zoufale dožadovali, aby jim zaplatila, se dají snadno ukonejšit.

Pozvedla dopis a znovu si jej pročetla, zatímco usrkávala čokoládu. Vychutnávala si vítězství. Tisíc liber.

Ale z Nortona by určitě vytáhla víc. Možná, že kdyby naléhala…

Lydia odložila šálek na talířek, rozkošnicky zívla a protáhla se. Byla jednou z mála kurtizán, které věděly, jak vypadá ráno. Zvedla třetí dopis, který přišel ranní poštou. Vzbudil v ní naději, že to bude její rána z milosti.

Žádný z milenců před ní nikdy nedokázal udržet tajemství.

Nyní svého talentu skvěle využívala.

Zablýskl se nůž na otvírání dopisů. Lydia tenký list uhladila. Na to, že Montberry byl vévoda, tak používal ten nejlevnější papír. Ani inkoustem neplýtval. Dopis obsahoval pouhý jeden stroze napsaný řádek.

Zveřejni to a zničím tě.

A pod tím stálo Montberry se vzletně vyvedenými písmeny „M“ a „y“.

Zatracený chlap! Skutečně si přál, aby se společnost dozvěděla o tom, jaká je s ním v posteli hrozná nuda? Co má rád? Smetánka ho považovala za hrdinu. Úžasného, vznešeného muže. Jaký by to byl skvělý vtip, kdyby se všichni dozvěděli pravdu.

Odhodila dopisy stranou a potřásla vlasy. Rodessonovi se líbilo, když je měla rozpuštěné a rozcuchané do tetelících se vln. Z kdovíjakého důvodu si ten výstřední umělec rád užíval před polednem. Při pomyšlení na nadcházející styk jí zvlhla pochva a Lydia si dovolila zvlnit rty v úsměvu, navzdory nebezpečí, že tím podpoří tvorbu vrásek. Bude to rozkoš, zničit Rodessona poté, co nakreslil obrázky, které ji tak zesměšnily! Nedá mu ani možnost, aby se ji pokusil podplatit.

Dnes se vlastně pustí do písmen „R“, „S“ a „T“. Zalistovala v malé knížce vázané v kůži, již měla položenou u pravé ruky. Dobře udělala, že si vše pečlivě zaznamenávala. Žena by v průběhu dvaceti let mohla zapomenout na muže, které potěšila.

Když tak málo z nich potěšilo ji.

O dvě hodiny později se Lydia natáhla na posteli a rukama svůdně hladila své nahé křivky. Pohrávala si s bradavkami a potom vjela prsty dolů, mezi pečlivě zastřižené kudrlinky.

S koketní vyzývavostí upírala zrak na návštěvníka, uvnitř však cítila vítězoslavný žár díky bolestivému pohledu, který se zračil v jeho zelených očích. V krásných očích, jež se přivřely při pohledu na ženské šťávy, které zmáčely její kudrnaté chloupky a jejichž kapičky spočívaly jako ranní rosa na černém porostu.

Přestože Rodessonovi táhlo na šedesátku a měl husté, zcela bílé vlasy, stále to byl pohledný muž. Byl štíhlý a svalnatý. Vrásky ve tváři mu dodávaly na našedlé, smyslné kráse. Jakožto umělec si uvědomoval, že ženy jsou rády, když jejich milenec má estetické tělo.

Jak se jí chtělo smát. Vysmát se slavnému Rodessonovi, který se jí válel u nohou jako domácí psík.

„Chtěl bych tě svázat,“ řekl chraplavě.

Byl typem muže, který dovoloval, aby hru řídili submisivní. Nebude ji nutit, ale s planoucíma smaragdovýma očima čekal na to, co mu Lydia dovolí. Co mu navrhne.

Zaplavilo ji vzrušení a kundička jí zvlhla ještě víc. Když Rodessona něco trápilo, uchyloval se k hrám na otroky – buď šlo o peníze, pocit viny nebo když sentimentálně vzpomínal na ženu, již miloval a ztratil.

„Jsem tvoje služka,“ slíbila.

Ještě nebyl zcela vzrušený, ačkoli i v částečně povadlém stavu byl jeho pták dlouhý a krásně tvarovaný. Často býval sexuálně vzrušený, aniž by měl erekci, dychtil po tom, aby jej vzala do úst a postavila do pozoru.

Lydia vrhla letmý pohled k nočnímu stolku, kde ležela změť hedvábného provazu a stuh.

Okny do pokoje proudilo sluneční světlo, malovalo jí zkřížené stíny na ňadra, na břicho a stehna. Představa, že se nechá svázat v době, kdy většina lidí popíjí kávu nebo čokoládu, byla opravdu vzrušující.

Zavřela oči. Rodesson obešel postel a prohraboval se hračkami. Slyšela, jak se zostra nadechl, když v hromádce objevil skutečný poklad. Dar od markýze z Chartrandu – pouta zdobená drahokamy, jež se dala připnout k čelu postele. Když je Rodesson vzal do ruky, zacinkala.

„Lehni si na břicho, děvče.“

Lydia ho poslechla. Jak je možné, že tím mužem opovrhovala, a přitom jeho hluboký, chraplavý hlas milovala? Občas jí připadalo, že se svedla sama.

Zabořila obličej mezi dva velké polštáře a zachvěla se, když ucítila, jak se jí o tvrdé bradavky a mokré přirození otřely měkké hedvábné přikrývky. Znovu zavřela oči a čekala, až se její kůže dotkne sametový provaz nebo stříbrná pouta.

Srdce se jí rozbušilo silným vzrušením. Ztrápený muž, užívající si výstřednějších hrátek, možná vyklopí svá tajemství ochotněji.

Proč se jí ještě nedotkl?

Nadzvedla boky a zakroutila holou zadnicí, aby ho nalákala. Nyní byla skutečně vzrušená.

„Zavaž mi oči,“ zašeptala Lydia hrdelním, svůdným hlasem.

Na lýtkách ucítila tlak a cosi hrubého. Konečně. Ale nebylo to měkké hedvábí ani samet.

Když ji něco škráblo do kotníku, polekaně se nadzvedla a odstrčila polštář. Obrátila se a uviděla, že jí Rodesson kolem kotníků uvazuje lano. On si přinesl lano!

„Mám raději samet,“ zaprotestovala. Drsné vlákno ji škrábalo. A zůstanou po něm zanícené červené popáleniny.

„Ticho, zajatkyně.“ Lano se utáhlo a zařízlo se jí do kůže. Z těchto pout nemohla uniknout. Kotníky měla pevně svázané a zjistila, že ji ten pocit vzrušuje.

Možná dala najevo své obavy, překvapení, že je slastí čím dál mokřejší, protože Rodesson se chraplavě zasmál, sklonil se a políbil ji na holý zadek. Ne, to nebyl polibek. On ji kousl do půlky! Sice jemně, ale kousl.

„Opatrně. Nechci, abys mne zohyzdil natrvalo.“

Zasmál se, nevěnoval jí pozornost a jemně ji kousal po celé zadnici. Přestože protestovala, byla celá zmáčená a třásla se. Cítila jeho drsnou čelist na svých křivkách a zatoužila po hlubším a vzrušivějším proniknutí do zadnice. Zvedla ji k němu a doufala, že tu narážku pochopí.

Ale ne, ten chlap se místo toho vrátil ke svazování. Hrál si s uzlem na jejích nohách tak dlouho, až podrážděně zasténala.

„Spoutej mi zápěstí! Prosím, ó, ano, prosím, můj pane.“

Lydia padla na postel a ponořila tvář do měkké matrace. Uslyšela zařinčení pout, když je zvedl ze stolu, a radostně zakňourala. Pouta byla zamknutá, ale v zámku měla zlatý klíč, připravený, až jím Rodesson otočí.

Lydia čekala a čekala a svíjela se na přikrývkách.

„Zatraceně.“

Hrome, copak ten klíč ztratil? Srdce jí dlouho tepalo, rozčarování narůstalo. Co Rodesson dělá? V pozadí její podrážděnosti narůstala nepříjemná předtucha. Znovu se zaklonila, aby se podívala, co dělá.

Klečel u nohou postele, pohledné rysy zkřivené v grimase.

Cuknul sebou, hodil pouta na postel a promnul si ruce. „Zatracené revmatické ruce.“ Zdálo se, že ho to skutečně bolí. Lydia se se svázanými kotníky překulila na bok a sledovala, jak si masíruje ruce, aby se zbavil strnulosti.

Podíval se jí však do očí a v jeho pohledu se objevilo rošťáctví. Přestal se věnovat prstům. Namísto toho popadl druhý konec lana. „Zpátky na břicho, koketo.“

Nyní již byla skutečně vzrušená. Opět si lehla. Svá proslulá velká ňadra přitiskla na matraci. Rodesson jí protáhl provaz pod nohama a omotal jej kolem stehen.

„Když maluješ, musejí tě hodně bolet ruce.“ Lydia zachovala soucitný a smyslný tón hlasu.

Odpověděl jí odměřeným „ano“.

Nepřál si o tom hovořit. Styděl se za to? Nebo kvůli něčemu jinému?

Začal namáhavě uzlovat lano, kterým jí ovázal stehna, a Lydia vzrušením dokázala sotva dýchat. Med jí mezi stehny proudil jako řeka, srdce jí bušilo, hrdlo měla stažené. Nikdy si ve skutečnosti nepřála být zajatá, svázaná, znásilněná. Bože na nebi, věděla, jaké to je, když se jí chlap vnutí. Celý život se ujišťovala, že tohle už nikdy nestrpí, přesto jakýmsi perverzním způsobem se jí líbilo – ne, potřebovala to – když z ní Rodesson učinil vězenkyni.

Zvedl zdobená pouta. S tichým klením se snažil zvládnout klíček. Lydia nechápala, jak s takovýma zničenýma rukama dokáže udržet štětec. Malování ho muselo bolet. Jaký to v ní vyvolávalo pocit samolibého uspokojení. Vytvořil krásné dílo, přitom každý okamžik tvorby musel být nesnesitelnou agónií.

Opět se obrátila, aby se na něj podívala.

„Á, holka, není to k ničemu.“ Svěsil široká ramena. I pták mu povadl.

„Podej mi je.“

Vypadal zahanbeně.

„Je to vzrušující,“ pobídla ho. „Nechat se spoutat, protože si to přeješ. Vím, že se neodvážím neuposlechnout…“

Podal jí je, ale přirození mu nenabylo, ani se nenarovnalo. Lydia se bude muset snažit, aby jeho ego uchlácholila.

Všiml si, kam se mu dívá. „O to se nemusíš strachovat, holka. Pořád ještě funguje. Ale ruce nechtějí. Už ani malovat, sakra, nemůžu.“

Nemůže malovat? Ten obraz byl jeho poslední? Znamenalo to, že ho nemusí zničit? Odemkla zámek a zaklapla si jednu část želízek kolem zápěstí. Byla omotaná sametem a pohodlná – hra ji mohla bavit, ale skutečně neměla ráda nepohodlí.

„Lydie, lásko…“

Vzhlédla k němu a tvářila se co nejnevinněji, zatímco zaklapla i druhý díl pout. Zlatý řetízek jí umožňoval pohyb, ale Lydia si jej omotala kolem zápěstí, aby vzbudila zdání, že je zcela v pasti.

„Lydie, nikdo se nesmí dozvědět, že už nemohu malovat.“

Tajemství. Jak rozkošné. Jak užitečné.

„Jsi můj pán a já tě poslechnu.“

„Myslím to vážně, děvče. Nemohu rozhlásit, že už nejsem schopný… dál tvořit.“

Usmála se, submisivní oběť ovládala muže, který si přál hrát na dominantního. „Nuže, můj pane, přeješ si mě ošukat?“

„Samozřejmě že chci.“ Přimhouřil oči a olízl si rty. „Ty moje huristko.“

Ruce ho nezlobily, když pozvedl její boky a nastavil si zadnici a kundičku, jako by držel vznětlivou klisnu. Už ani nevěděla, kam chce, aby proniknul. Oblá hlava jeho ptáka sklouzla od našpuleného řitního otvoru k přetékající vagíně a zpátky a cestou ji zmáčela. Srdce jí hromově tlouklo a Lydia čekala, jak se rozhodne, kudy do ní vklouzne. Cosi velkého zatlačilo na její zadek. Nadzvedla se k tomu a uvolnila se. Cítila, jak se otvírá, aby přivítala… jednu ze svých cetek, obrovský falus, vyřezaný ze slonoviny. Rodesson byl něžný a pomalý a jemně ji přiměl k tomu, aby se roztáhla a pustila do sebe svou gigantickou hračku. Během několika přírazů do ní vsunul polovinu.

„Bože, ano,“ sténal, „vezmi si ho hluboko, krásko moje.“

Lydia mu hekavě odpověděla: „Vraž ho tam až po rukojeť, můj pane.“

Součástí falu byly také realistické vyřezávané koule, jež ji nyní tlačily do roztažených půlek. Proboha, to znamenalo, že je plná, že má v sobě celou jeho délku. Rodesson ho držel jednou rukou a Lydia ucítila, jak tou druhou jí rozevírá stydké pysky. Zalila mu prsty přívalem vlhkosti a její milenec hladově zasténal.

Pustil se ptákem do bitvy s falem v její zadnici. Když do její kundičky zajel jeho silný, horký úd, vytlačil jím ten slonovinový. Zatlačil ho zpět a neskutečným způsobem ji roztahoval.

Jeho tajemství. Lydia musela myslet na jeho tajemství… V tom, co jí sdělil, bylo cosi důležitého… Ale byla tak nádherně zaplněná. A on před ní začal malovat obraz…

„Co kdyby tě takhle přistihl nějaký tvůj zaměstnanec? Mladý, dvacetiletý komorník. Chlípný, svalnatý, ale přesto panic, který touží, aby ho zaučila vnadná, zkušená žena. Postavil by se mu a natekl by mu z tebe dlouhý pták. Dostala by ses do pasti, přitom bys ho mohla ovládat. A potom by ho šel hledat jeho kamarád. Další mladík, další obrovské péro. Oba by je do tebe vráželi, odhodlaní tě ukojit. Byla by to pro ně muka, oddalovat vyvrcholení, dokud tě neuspokojí. A ty, moje krásko, by sis jejich bolest vychutnávala.“

Musela se soustředit, ale jeho představa byla tak dokonalá, že se jí nedokázala ubránit…

Vrazil ptáka hlouběji a s každým pohybem boků do ní zasunul také slonovinovou hračku. Se svými gentlemany jen zřídkakdy dosáhla orgasmu. Ale s Rodessonem pokaždé. Stane se to i nyní. Dvojí průnik ji bez váhání vedl k vrcholu. Měla velice citlivý zadeček a on to věděl.

Bušil do ní, zvířecky a tvrdě, přesně tak, jak to měla ráda. Byla tak mokrá a kluzká, milovala jeho přirážející boky, zásuny jeho pevných slabin do svých půlek. Pokaždé se rozechvěla a ucítila vlnu extáze v zadnici a kundičce.

„Ano, silněji,“ vykřikla Lydia. Zasunula spoutané ruce mezi břicho a postel. S ryze slastným zasténáním se dotkla citlivého klitorisu, jímž se spouštěla rozkoš. Musí jednat rychle. Milovala, když takto dosáhla mnoha vyvrcholení, a on brzy bude. Koneckonců, bylo mu skoro šedesát.

„Ach, bože, ano.“ Dva přírazy ji přivedly k prvnímu. Orgasmus do ní prorazil a hučel v každém nervu. Ach, ano, ano. To je slast. Tak dlouho jí trvalo, než se o takovéto rozkoši dozvěděla. Uviděla hvězdičky, jako s tímto mužem pokaždé. Hvězdičky, které se třpytily jako drahokamy nevyčíslitelné hodnoty na černém sametu.

Sotva se vzpamatovala z prvního vyvrcholení a už ji přiváděl k dalšímu. A pak ke třetímu. Při pátém už svůj tepající, odřený klitoris dráždit nepotřebovala. Při hlubokém zásunu Rodessonova skvostného ptáka opět vyvrcholila. Byla promočená a vyčerpaná. On však nikoli.

„Vytáhni ho,“ nařídila mu zadýchaně. „Musíš ho vytáhnout.“

Učinil tak se zoufalým nářkem. Mokrá, znavená, se překulila na záda. Zadnicí narazila do postele a vsunula falus neskutečně hluboko. Udělala se, ale orgasmus byl již jen pouhé chvění ukojeného těla. Další instrukce již Rodessonovi dávat nemusela. Rozkročil se u jejích ramenou, chytil se za přirození a podal jí ho k ústům.

Jakmile se jednou přinutil, aby vydržel, bylo téměř nemožné přivést ho k vyvrcholení. Občas ho musela nechat neukojeného – když si užíval v jejím zadku. Ale dnes mu musí poskytnout zvláštní potěšení, neboť věděla, že se od něj může dozvědět nějaké tajemství.

Olízla mu žalud a Rodesson zasténal. Měl pravdu. I když byla spoutaná, stále nad ním měla velkou moc. Políbila ho. „Vůbec nemůžeš malovat?“ zašeptala.

Pokusil se proniknout do jejích úst, ale měla rty pevně sevřené a dráždila ho na prokrveném vrcholu. „Ale to není taková tragédie,“ ujistila ho. „Nestoupne cena tvých knih, když se lidé dozvědí, že další už nebudou?“

„Kéž by nebyly,“ zamumlal, odpověděl spíše reflexivně než vědomě.

Pustila ho do sebe a potom jej opět vytáhla ven, aby ho znovu poškádlila.

„Takhle se to nedělá, lásko,“ řekl nahlas. Na muže, který se svým ptákem zažívá zkušenou rozkoš, vypadal nesmírně zasmušile. „V nakladatelském světě jsem provedl pár věcí, které by se daly považovat za šokující. Například že jsem si ponechal autorské právo. Ale když už nic nevyjde, dojdou mi prachy.“

Takže jestli od něj něco chtěla, musí se do toho pustit teď.

„A hergot, když přijdu o prachy, dostanu se do dluhů. Zase.“

„Nemysli na to, pane. Nech svou otrokyni, ať tě vysaje a potěší.“

„Jsi talentovaná a mazaná holka, co, Lydie?“

Ne, nemohla dovolit, aby si o ní myslel, že je mazaná a vypočítavá. Musí si hrát na kurtizánu, která ráda potěší, i kdyby ten úskok prokoukl.

Vzala jej hluboko do úst a on její dovednost odměnil tím, že krásně ztvrdnul. Popadla ho za zadek a dovolila mu, aby do ní přirážel tak silně, jak potřebuje. Stočila rty přes zuby a držela. Jeho výbuch s ním zahoupal a Lydia na okamžik zaváhala, zda je jeho srdce dostatečně silné. Svalil se vedle ni na postel a pronášel tichá obdivná a něžná slůvka.

Namáhavě dýchala a konejšivě ho oslovila. Stále ještě jí připadal jako v mrákotách, když se ji snažil vysvobodit z provazů a dal jí klíček, aby si uvolnila ruce.

„Ano, jsi talentovaná žena…“ Lehl si.

Jak znala Rodessona, odhadovala, že celou noc hrál karty a vůbec se nevyspal. Stočila se vedle něj do klubíčka, pohladila zpocené šedé chlupy na jeho hrudi a čekala, až usne.

Vyklouzla z postele a oblékla si hedvábný župan. Zavázala si opasek a neslyšně se vykradla z pokoje.

Jakmile se ocitla v knihovně, přelétla zrakem přihrádky s knihami vázanými v kůži. Musela silně zabrat, aby vytáhla tu, kterou potřebovala. S hřejivým pocitem hrdosti si prohlížela knihy kolem sebe. Měla knihovnu vybavenou stejně dobře jako kterýkoli gentleman.

Přejela prstem po zlaceném písmu vyraženém do drahé kůže a položila knihu na stůl. Otevřela ji a listovala, dokud nenašla první erotický obrázek. Potom vzala druhou knihu a položila ji vedle první. Poslední dvě Rodessonovy knihy, Příběhy londýnského gentlemana a Gentlemanovy slasti.

Proč by jeho neschopnost malovat měla zůstat v utajení? Ledaže…

Pozorně si obrázky prohlížela. Postoje. Výrazy. Styl.

Odhadla to správně. Ty obrázky byly… jiné.

Kdo ilustroval Rodessonovo dílo?

Kapitola 1

Co bude blazeovaný lord dělat s rukama, když mu krásná kurtizána poklekne mezi nohy a intimně ho políbí?

Venetia Hamiltonová si násadou štětce poklepávala na rty a prohlížela si svůj akvarel. I kdyby její hrabě – ano, rozhodla se, že to bude hrabě – byl tím nejzkušenějším mužem, tentokrát se setkal s nádhernou ženou s kaštanovými vlasy, která se mu vyrovnala.

Nemohla se nepousmát nad fiktivním hrabětem, jenž padl v aréně, již považoval za své svrchované území. Jelikož Jeho lordstvo bylo tak plné neřesti, tak otrávené běžnou smyslnou činností, že s tím začalo z nudy, jako pouhý pozorovatel vlastního svádění.

Do pravé ruky mu Venetia načrtla sklenici s kvalitním šampaňským. Do levé, jelikož byl s tou pěknou ženou v divadelní lóži, mu dala oloupaný pomeranč velikosti plného ňadra, dostatečně velký, aby mu zaplnil celou dlaň. Ne, té ženy se nebude dotýkat, rozhodla se. Ale jeho výraz… Mohla by do něj vsadit nejen touhu, ale také rostoucí úžas a srdce se mu otevře zažívané slasti.

Obrátila pozornost k divákům, jelikož hraběcí intimní místa byla takto laskána v plném divadle na Drury Lane. Ach, jejich výrazy vyprávěly celé příběhy – matróny předstíraly, jak jsou pohoršené, ale ve skutečnosti je okouzlily jeho velkolepé proporce, jeho nádherná postava a krásná tvář. V obličejích jejich manželů trůnila závist. A sledovaly je lascivní pohledy lidí v hledišti.

Nyní se musí vypořádat s výrazem hraběte. Dokonale zachytit vzrůstající úžas v jeho tváři, když tato činnost, již musel zažít – přinejmenším – tisíckrát, se stala něčím novým, zvláštním a úchvatným…

Krátce, přerývaně dýchala a vrátila se z nemravné představy k realitě svého malého ateliéru. Když malovala, stala se součástí výjevu – nikoli účastníkem, ale postavou skrytou ve stínu, jež drží štětec a líčí životní příběh v jedné erotické chvilce.

Tělo jí vrnělo touhou, bolelo. Měla by se stydět, že se nechová tak vzorně, jak ji matka vychovala. Koneckonců, byla dcerou svého otce.

Venetia si povzdychla, ponořila štětec do sklenice a vířila jím, dokud voda nezrůžověla, osvětlená křehkými paprsky jarního slunce, které sem proudily proskleným oknem. Jediní ničemové s havraními vlasy v jejím životě žili na plátnech naskládaných v úzkých poličkách jejího ateliéru, bezpečně ukrytí pod mušelínovými přehozy.

Moc dobře věděla, že ženské sny o lásce jsou pošetilost. Že nemravové se ve skutečnosti nikdy nenapraví.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře a Venetia málem převrhla sklenici s vodou. Kdosi znovu zaklepal. Následovalo zadýchané: „Proboha, slečno Hamiltonová!“

Musela rychle otočit stojan, aby plátno bylo čelem ke zdi. Paní Cobbová vtrhla dovnitř, zrovna když ten pobuřující obraz zakrývala.

Paní Cobbová po výšlapu do schodů funěla. Tváře jí žhnuly, čepec měla nakřivo. Podávala jí navštívenku. „Přišel se za vámi podívat gentleman, madam. Přišel úplně sám!“

„Jaký gentleman?“ Její otec? Rodesson navenek vypadal jako „gentleman“. Ale neodvažoval by se ji navštívit.

Hospodyně si narovnala čepec. „Hrabě z Trentu, madam! Posadila jsem ho do přijímacího salónu. Čaj? Mám dát vařit vodu?“

Venetii se divoce rozbušilo srdce. Odhrnula si vlasy z čela, popadla klíč od ateliéru a rychle si převzala navštívenku. Přejela palcem po silném pergamenu s vytlačeným erbem. Zrak jí padl na tučným písmem vyvedený titul. Skutečně tam stálo – HRABĚ Z TRENTU.

Nevěřícně se opřela o zárubeň dveří. Jak ji ten hrabě mohl znát?

Paní Cobbová jí nakukovala přes rameno a čekala, zda má jít udělat čaj. Venetia třesoucíma se rukama zamkla dveře ateliéru.

„Ž-žádný čaj,“ vykoktala. Nadzvedla sukně a pospíšila si chodbou, jak se na dámu zcela neslušelo. Pokud však utíkala vstříc záhubě, chtěla to mít rychle za sebou.

Upachtěné zvuky za zády jí napověděly, že paní Cobbová ji následuje, ale nezvládá s ní držet krok.

Zatímco Venetia pospíchala ze schodů, napadaly ji ty nejpošetilejší představy. Co když otec znovu propadl hazardu v naději, že vyhraje zpět, o co ho hrabě obehrál? Co když tentokrát vyhrál Trent v kartách ji?

Došla k otevřeným dveřím salónu, zastavila se, urovnala si sukně a několikrát se zhluboka nadechla. Musí být opatrná. Kdyby zničila svou pověst, zničila by ji i sestrám. Maryanne, Grace… Alespoň ony si zasluhovaly šanci na život, který matka doufala, že budou vést – manželství, děti, spokojenost…

Hrabě, jak si všimla, nalezl jediné teplé místo v jejím ledovém přijímacím salónu. Jakmile vešla dovnitř, chlad jí prosákl šaty a omotal mrazivé prsty kolem holého krku. Jelikož nepřijímala hosty, nikdy v pokoji netopila. Alespoň nyní praskal v krbu oheň.

Jeho lordstvo stálo tak blízko tančících plamenů, až se Venetia obávala, že mu jiskra podpálí kalhoty. Levým loktem se opíral o krbovou římsu, měl jej položený mezi ubohým harampádím, jež zde zanechal předchozí nájemník – dvěma svícemi ve tvaru nahých žen a bronzovou soškou svého oblíbeného koně.

Venetia za sebou potichu zavřela a stále ještě s rukou na klice se krátce zastavila.

Hrabě držel ve velké ruce v rukavici otevřenou knihu a líně otáčel stránky. Vlasy černé jako uhlí měly v mdlém slunečním světle modravý nádech a spadaly mu přes rovná ramena. Dokonce i v ležérním postoji dosáhl snadno výšky sto osmdesáti centimetrů a Venetia nemohla neobdivovat, jak se mu tělo v tmavomodré košili zužuje od širokých zad ke štíhlému pasu a bokům. Těsné kalhoty vystavovaly na odiv úchvatné nohy a mizely v nablýskaných jezdeckých botách.

Postavila se na špičky, aby uviděla přes jeho rozložité tělo. Obrázky. Kniha určitě obsahovala obrázky, ale Venetia nerozeznala podrobnosti – stála příliš daleko. Ale Příběhy londýnského gentlemana byly vázané v karmínově červené kůži, přesně v tomtéž odstínu jako kniha, jež spočívala v oné mohutné ruce.

U jedné ilustrace se hrabě zastavil a potom knihu natočil, aby si prohlédl detail, který upoutal jeho pozornost. Venetia ucítila mravenčení v zátylku.

Pohnul se, aby na stránku dopadlo lepší světlo, a Venetia uviděla jeho profil. Havraní vlasy, oči s tmavými řasami, aristokratické rysy a široké, pevné rty.

Žaludek se jí propadl až k nohám. Trent byl ten tmavovlasý gentleman, který se objevoval na otcových obrázcích. Muž, kterého zkopírovala do své knihy. Myslela si, že jde o výtvor otcova štětce. Ale jelikož stál před ní z masa a kostí, zjevně se ve svém předpokladu mýlila.

Dávalo to smysl. Rodesson navštěvoval nevěstince, různé orgie a hráčská doupata. Proč by předlohou pro jeho obrazy nebyli skuteční lidé? V místech, kde se s nimi doopravdy setkal?

Názvy jí prolétly hlavou ve vířících myšlenkách. Svázaná plavovlasá dáma. Harém na Jermyn Street. Francouzský polibek.

Dokonce i Visutá hrazda, kde nahá dáma seděla na zavěšené tyči nad gentlemanem, jemuž stál…

Venetia si silně stiskla rozvířený žaludek. Otec zjev lorda Trentona pozměnil, nyní si to uvědomila. Ona, ve vší nevinnosti, se rozhodla, že svého gentlemana zkrášlí. Nepříjemnou shodou okolností se jí povedlo vystihnout návštěvníkovu podobu.

Ze rtů jí uniklo tiché zasténání.

Hrabě rychle vzhlédl. Venetia zírala do jasných tyrkysových očí. Byla to nádherná barva v protikladu s dlouhými, jako saze černými řasami a rovným tmavým obočím.

Ten výjimečný odstín se v obrazech jejího otce nevyskytoval. Mohla by jej zachytit ona? Pokud by smíchala kobaltovou modř s trochou…

„Tenhle je můj oblíbený, slečno Hamiltonová. “Myslím, že jste zde dokonale vystihla moji podobu.“ Ve svůdném barytonu lorda Trenta zaznělo nebezpečné veselí. Když uslyšela jeho hluboký mužný hlas, zůstala stát jako přikovaná. „Máte pozoruhodný talent.“

Pozoruhodný talent. Pocítila vřelý příval hrdosti, málem se jí podlomila kolena.

„My-mylorde.“ Povedlo se jí předvést nejisté pukrle, prosté šedé sukně se zvrásnily, když se pokrčila. „Obávám se, že nevím, o čem to mluvíte.“

Zavřel knihu. Povytáhl obočí nad těma tyrkysovýma očima – blankytná modř, kterou smíchá s kapkou železité žlutě…

„O vaší erotické knize, v níž hraji hlavní roli.“

Erotická.

Vypustil to slovo z úst tak nonšalantně, jako by se potkali v parku a on se jen dotkl klobouku a okomentoval počasí. Ale zasáhlo ji silou chlípného plácnutí do zadnice. Pomyslela na obrázky, na které se díval, obrázky, jež vytvořila, a veškerá smělost, kterou se snažila zachovat, ji v jediném úderu srdce opustila.

Jeho lordstvo se opíralo loktem o krbovou římsu a usmívalo se jejím rozpakům.

Ne. Konečně se jí povedlo vzít do rukou vlastní život a nehodlá se své vlády vzdát. Ani před hrabětem. Musí ho oklamat. A kvůli matce a sestrám v tom musí být lepší než její otec.

Narovnala záda. Rezervovaný odpor. O to se pokoušela. Představila si lady Plimovou, manželku sira Plima a fúrii s ostrým jazykem z Maidenswoodu. „Mylorde, možná že je mezi šlechtici v oblibě nosit s sebou skandální knihy a prohlížet si je před nic netušícími ženami, ale obávám se, že vaše chování je…“

Mávl elegantní rukou. „Neplýtvejte mým časem, slečno Hamiltonová. Máte rukáv od barvy.“

„To jsou vodové barvy. Malováním akvarelů dámy tráví volný čas.“

Usmál se pro sebe a Venetii přeběhl mráz po zádech. Nikdy podobný smích neslyšela. Tichý, mručivý, ryze mužský smích. Byla v něm nemravná svůdná smyslnost, jíž ji dosud nikdo nepočastoval.

Hrabě naklonil svou pohlednou hlavu. „Rodesson mi o vás vše řekl, má drahá. Přišel za mnou a prosil, abych mu vrátil, co dal do zástavy – v zájmu jeho nemanželských dcer.“

Při slově nemanželské sebou Venetia cukla. Vždy měla pocit, že otcovy činy jsou její vina.

„Ale…“ Zoufalý pokus ohradit se, že Rodesson není její otec, jí zamrzl na rtech. Jeho lordstvo znalo pravdu a ona jej o opaku nepřesvědčí.

Zahýbal ukazováčkem v rukavici. „Pojďte sem, slečno Hamiltonová. Nechci křičet přes celý pokoj a domnívám se, že ani vy si to nepřejete.“

Upírala na něj pohled. Nepřála si jednat dle jeho příkazu, ale měl samozřejmě pravdu. Vsadila by se, že paní Cobbová měla ucho přitisknuté ke klíčové dírce. Neochotně došla ke krbu a tušila, že se dostala z bláta do louže.

Zastavila se u opotřebovaného a prosezeného ušáku a nechala jej stát mezi nimi. Přestože ji však od lorda Trenta dělil objemný kus nábytku, připadala si malá, drobná a zranitelná, když se ocitla tváří v tvář jeho výšce a znamenité postavě. Sevřelo se jí hrdlo. Rozbušilo se jí srdce. Po zádech jí přeběhlo chvění. Doufala, že je to úzkost, ale měla podezření, že je to cosi jiného.

Hrabě odstoupil od krbové římsy a vydal se k ní, hřbet erotické knihy držel ve velké dlani. „Váš otec neústupně tvrdil, že nemá jiné prostředky k zaopatření rodiny než autorské honoráře za své knihy. Vysvětlil mi, že jeho nevinná nejstarší dcera se musela pustit do nebezpečné kariéry a maluje erotické obrázky.“

Její otec byl ale blázen! Trent byl nemrava, bídák. Sálal z něj hřích a čertovina, určitě se ani neodvažoval chodit do kostela. Vše na něm křičelo, že je to prostopášník. Pohyboval se s dráždivou dravou ladností, v jeho zářivých očích dlela hrozba nevinnému srdci a co se týkalo jeho svůdného, nestoudného úsměvu…

„Můj otec stárne!“ vykřikla. „Byl zoufalý, zmatený. Zapomněl, že dříve namaloval obrázky, které dosud nevydal. Skutečně, jak bych mohla vytvořit něco tak… choulostivého?“

„Já nevím, má drahá. Ale vytvořila, jelikož je očividné, že Rodesson to nenamaloval.“

Srdce jí tlouklo jako zvon, zatímco Trent obešel křeslo a postavil se za ni. Odmítala se otočit, ale koutkem oka se letmo ohlédla. Tyčil se nad ní. Ocitla se v pasti mezi jeho statným tělem a křeslem a nemohla utéct. Sklonil se, až na uchu ucítila teplý dech. Polekaně se zaklonila a odměnou jí byl dotek hladce oholené čelisti na tváři.

Navzdory silné nervozitě se snažila nepohnout. Pokud by se otočila, jejich rty by se mohly dotknout.

Nesnesitelné pokušení sklonit k němu hlavu ji překvapilo. Bylo jí horko. Pod korzetem a těsně přiléhajícím živůtkem se potila. Byla napjatá jako stočená pružina.

Tento muž se miloval se svázanou ženou! Tenhle zhýralec ležel na přepychové posteli, sál ňadro jedné ženy, zatímco jiná ho měla v ústech…

Ano, Hrabě možná vypadal přesně jako onen fantastický muž, jehož vytvořila se štětcem v ruce – nádherný prostopášník, jehož láska srazila na kolena – ale mít tu skutečného zhýralce, který ví něco tak zničujícího, bylo cosi zcela jiného. A ani na okamžik si nemyslela, že Trenta by cokoli srazilo na kolena.

Položil knihu na opěradlo křesla. K jejímu úžasu ji otevřel a listoval, dokud nenalezl jednu ilustraci. „Á, Obraceč stránek.“

Ten obrázek samozřejmě znala nazpaměť. Mladík se svícnem, který obrací stránky, zatímco jeho přitažlivá dáma hraje. Má rozepnuté kalhoty, dámě vykukují ňadra z šatů, sukně má vytažené nad holá stehna. Dáma zlehka špulí růžové rty k jeho přirození. Ve stínu pod hudebním nástrojem se skrývá jiný muž – Trent jakožto tajný milenec – a uspokojuje dámu svými prsty. Vskutku směšná představa – namalovala to, protože nesnášela cvičení hry na piano.

Nyní byl obraz ničivý, jelikož Trent se stal jeho součástí. I přes praskot ohně se zdálo, že místnost naplňuje její rychlý, mělký dech.

„Nádhera.“ Sytý hlas Hraběte se kolem ní omotal jako hedvábí. „Ale i když se váš styl podobá otcovu, najdeme zde zřetelné rozdíly.“

„To je nemožné,“ zalhala. „Protože to namaloval otec.“

„Ruce dámy hrají akord, jenž odpovídá notovému zápisu. Znám ten kus, sestra jej hrála tisíckrát – musel jsem jí obracet listy. A v dílech vašeho otce jsou ženy bezduché, culící se, všechny jsou si podobné. Ale v této knize je každá žena jiná. Jasně odlišná.“

„Vy se těm ženám díváte do tváře, mylorde?“

„Ano, dívám, slečno Hamiltonová,“ zamumlal jí u ucha. „Věřím, že jde o důkaz ženského stylu.“

Nadále se dívala přímo před sebe, ale jeho vůně ji popichovala, obklopovala. Nádech santálového mýdla. Škrob z límce košile a vázanky, cedr z jeho oděvu, kouř a káva v jeho dechu. Kůň, kůže a nejnepatrnější stopa po jeho potu. Hrabě musí být jedním z těch gentlemanů, kteří se za úsvitu rádi projíždějí na koni.

Proti vlastní vůli se zhluboka nadechla. Zaujal ji. Namalovaní muži takto svůdně nevoněli. Neustále byla zavřená v ateliéru – nikdy se s opravdovým gentlemanem nesetkala. Když si jeho vůni zapamatuje, pomůže jí to ve tvorbě. Získá tím další inspiraci.

Tvrdý biceps Jeho lordstva narazil do jejích ramen. Zachvěly se jí nohy, když se o ni smyslně otřel tělem. Venetia sevřela ruce v pěst a napřímila se. „Musíte být skutečný znalec otcova díla, lorde Trente.“

Jak jinak by si býval povšiml mírné odchylky od otcova stylu? Jak moc bylo pravděpodobné, že si toho všimnou jiní gentlemani?

„Byl jím můj otec,“ řekl. „Vlastnil všechny Rodessonovy svazky. Už v raném věku mne s nimi seznámil. Domnívám se, že mi bylo asi osm, když jsem poprvé dostal jeho knihu.“

Osm? Osm byl chlapecký, nikoli mužský věk. Bylo vůbec možné, aby hoch v tom věku pochopil ty obrázky? Aby mu připadaly vzrušující?

Jestliže se na takové ilustrace díval v osmi letech, kdy se poprvé pomiloval?

Jakmile jí ta šokující myšlenka proběhla hlavou, Venetia si uvědomila, že si Hraběte představuje při sbírání prvních sexuálních zkušeností. S vnadnou dojičkou nebo snad štědrou kurtizánou. Dychtivého. Zpoceného. Nahého.

Venetie, proboha, přestaň! Rozechvěle se nadechla. „Jsou tam nějaké… další rozdíly?“

Trent otočil stránku. „Tohle.“

Upřela zrak na obrázek orámovaný jeho velkýma rukama v rukavicích.

Prostá scéna svačiny pod širým nebem. Zde se Hrabě opíral zády o letitý dub, zatímco měl na sobě milenku a užívali si.

„Toto mi připadá jako jasné vodítko k domněnce, že to nenamaloval váš otec.“

Venetia za nic na světě nedokázala uhodnout proč. Otec vytvořil několik podobných ilustrací.

„Vše prozrazuje poloha ženy.“

Zmateně se na milenku podívala. Dáma měla nadzvednuté sukně, odhalovala svůj bujný zadeček, zakláněla hlavu, oči měla zavřené a ústa slastně otevřená. Ten výraz převzala od Belziqua, francouzského malíře z minulého století, jenž maloval ženy v bizarních kostýmech, které v ruce třímaly bič. Ty obrázky ji znepokojovaly, nikdy by je nechtěla napodobovat, ale nevysvětlitelným způsobem ji fascinovaly.

„V dílech vašeho otce jsou ženy vždy nadzvednuté,“ vysvětloval. „V horní části pohybu.” Poprvé zaváhal.

„Ano?“ Její otázka zněla jako zastřený šepot.

„Při té pozici je vidět mužovo… náčiní.“

„Jeho náčiní,“ zopakovala.

„Jeho pták. Líbí se mu, když vidí, jak jeho pták mizí v ženě. Vědí, že do ní skutečně vniknul.“

V hlase se mu ozýval škádlivý tón, ale Venetii připadalo, jako by jí někdo svíral hruď, jako by měla příliš utažený korzet. Dívala se na obrázek a připadala si podivně ublížená. „Muži se nelíbí, když na něm žena sedí, jak je zde vyobrazeno?“

Takže šlo o víc než jen o odlišný styl. Považovala své dílo za vnadné, svůdné, atraktivní. Ale cožpak jako žena nechápala, po čem muži touží? Bylo to složitější, než se domnívala?

Znamenalo to, že její kariéra – její klíč k nezávislosti – skončí neúspěchem? Možná že se její kniha dobře prodávala jen díky otcovu jménu. Třeba už žádnou další neprodá.

„Tváříte se tak zničeně, drahoušku,“ zamumlal. „Mohu vás ujistit, že mužům se vaše kresby líbí. Vaše dílo se nepodobá ničemu, co jsem kdy viděl. Je daleko víc vzrušující.“

Opřel se rukama o opěradlo křesla. Venetia se ocitla mezi jeho silnými pažemi a jeho dech jí klouzal po zátylku. Uvolněné pramínky vlasů se rozhýbaly a lechtaly ji.

Trent se sklonil v tomtéž okamžiku, kdy Venetia couvla. Zadnicí vrazila do pevného výčnělku. Do lordova tvrdého… náčiní, jež se jí přes jeho kalhoty a její sukně opřelo o zadek.

Otočil na další stránku, kde byly Dvě dámy malující akvarel. Dvě mladé dámy, patřící mezi společenskou smetánku, seděly v zahradě, před sebou měly stojany. Inspirací jim měla být socha nahého boha. Obě se nahého mladíka pokusily načrtnout, ale vzrušily se natolik, že to odvedlo jejich pozornost. Vykasaly sukně, stáhly spodničky a věnovaly se vzájemnému vynalézavému ukájení za pomoci štětců.

A z křoví je pozoroval hrabě z Trentu.

„Nyní již chápete, proč jsem zde, slečno Hamiltonová.“ Hlas mu zpřísněl. Otupělé vzrušení pominulo. Pod jeho slovy bublal hněv. „Vyobrazila jste mne jako toho nejpromiskuitnějšího a nejperverznějšího muže v Londýně. V době, kdy svým jménem hodlám zaštítit dobročinný spolek lady Ravenwoodové – dobročinný spolek, který má chránit mladé ženy před nevěstinci. Lady Ravenwoodová – má sestra – se zhrozila, když k ní dolehly zvěsti, že provádím to, čemu se snaží zabránit.“

Venetia zápolila s přívalem paniky. Bylo zbytečné nadále popírat pravdu. „Nebyl to záměr, mylorde! Já jsem ani nevěděla, že skutečně existujete. Ani jsem neznala vaše jméno! Byl jste v Rodessonových knihách. Dělal jste ty věci na veřejnosti. Byl jste nahý…“

Zmlkla. Právě před Hrabětem řekla slovo „nahý“. S pocitem provinění pomyslela na Divadelní lóži. Nejraději by ten obraz spálila. „Už vás znovu nenamaluji.“

„Ne, nenamalujete, má drahá.“ Zvedl ruce z knihy a ustoupil, jako by jí poskytoval prostor, aby mohla dýchat. „Vaše kariéra se blíží ke konci.“

Prudce se otočila. „Ale já musím malovat! Jak by jinak naše rodina přežila? Vydavatel očekává, že do měsíce dostane knihu!“

Částečně ji vyděsila Trentova výška, jeho zastrašující postoj s rukama zkříženýma na široké hrudi, jeho přísná ústa. Ale pozvedla bradu.

Jeho strohý výraz se zmírnil. „Obvykle hráčské dluhy neruším, slečno Hamiltonová. Ale nechci být zodpovědný za vaši zkázu. Směnky vašeho otce roztrhám.“

Měla by mít obrovskou radost. Vrátí jim peníze. Budou zachráněni. Ona je všechny zachránila. Vrátí se na venkov. Bude se muset vzdát veškeré těžce vydobyté nezávislosti.

S vážným výrazem zavrtěla hlavou. „Otec vždy propadne herní vášni, mylorde. Opět by ty peníze prohrál. Jsem jediná naděje, kterou naše rodina má. A nemusíte mít obavy, nejsem nevinná.“

Lež jí sklouzla z jazyka dříve, než ji dokázala zarazit.

Hrabě povytáhl černé obočí. Zostra se nadechl. „Váš otec lhal?“

„On to samozřejmě neví.“

Znovu se zachvěla, když ji sjel pohledem od vlasů po lem šatů.

„Krásně se červenáte, má drahá. Ale znal jsem několik kurtizán, jež uměly vyvolat okouzlující zardění, když potřebovaly.“

Venetia zrudla ještě víc. „Nejsem nevinná a… a mohu to dokázat.“

„Opravdu?“ Trent obkresloval prstem v rukavici jeden ze štětců na jejím obrázku. „Takže slasti, které malujete, jste zažila?“

Venetii upoutal jeho pohled. Její hlas, kde byl její hlas? „A-ano,“ zalhala.

„Nejste-li nevinná, pak musíte vědět, jaký pocit vyvolává toto polaskání.“ Obkroužil konečkem prstu po namalované pochvě. „Musíte znát, jak muž touží po tom, aby mohl roztáhnout ty měkké pysky a najít v nich žár a med.“

Odmlčel se. Na mnoho vřelých úderů srdce se rozprostřelo ticho. Venetia slyšela svůj tichý, rychlý dech. Tikot hodin na krbové římse. Nenasytný hukot plamenů.

„Dotýkáte se takhle, drahoušku? Malujete si po jeskyňce štětcem, dokud nejste mokrá a plná šťávy? Máte to ráda ve třech? Dáváte přednost dvěma ptákům pod vaším velením nebo spíše šťavnaté kundičce jiné ženy?“

Zdálo se jí, že má kolena měkká jako mořská pěna.

Zvedl jí ruku z opěradla a rty se zlehka dotkl kloubů. Jako gentleman. Neškodně. Ale zasunul si její ukazováček do úst, což ji šokovalo a vzrušilo. Jazykem si pohrával s jejím nehtem a zmáčel jí tenkou bavlnu rukavičky.

Jak je možné, že jazyk na nehtu vyvolal touhu mezi jejími stehny?

Ale skutečně se tak stalo.

Proč rukou neuhnula? Nezastavila ho? Nedokázala se k tomu odhodlat. Jeho slova, zakázaná slova, ji neodolatelným způsobem očarovala.

Musí se uvolnit. Jak by se zachovala kurtizána s kaštanovými vlasy, kterou stvořila? Žena, jež má tolik kuráže, aby svého milence obšťastnila v divadelní lóži, by překvapeně nelapala po dechu, když ji někdo políbí na konečky prstů.

Pustil prst a sáhl po lemu její rukavice. Proboha, on jí svlékne část oděvu. Odhalil jí ruku a rukavice se snesla na koberec.

„Jediným polibkem, zlatíčko, poznám, zda jste nevinná či nikoli.“

Ne, nepozná. Políbí ho jako kurtizána. Neměla ponětí, jak koketa líbá, ale musí to být velice vášnivé. Bohužel na to byla zcela sama. Žádný z otcových výtvorů nezobrazoval polibky.

Jemně si ji k sobě přitáhl. Ztratila rovnováhu a padla mu do náruče. Její tělo se k němu přitisklo a na břichu ucítila erekci. Tak blízko, tak důvěrně blízko.

Jeho lordstvo ji navzdory líně elegantním pohybům překvapivě rychle popadlo za zápěstí. Během okamžiku svíral obě její ruce.

Zápolila s nutkáním nabrat zhluboka dech a upřeně a statečně se dívala do tyrkysových očí. Rozhodně si však nepřipadala statečná, když se jeho rty – jeho dokonale tvarované, smyslné rty – sklonily k jejím.

Musí se chovat jako prostopášnice.

Byla prostopášnice. Jeho ústa představovala umělecké dílo, ale ona dokázala myslet jen na to, jak k té dokonalosti přitiskne rty a přiměje je, aby jí podlehly. Předstírala drzost a přejela nohou po nablýskané botě Jeho lordstva. Měkkou bačkorou obkreslovala tvar vybouleného lýtka. Kožené kalhoty mu padly jako druhá kůže.

Trent ji vzal za zápěstí a velkými dlaněmi ji pohladil na bocích. Bolely ji bradavky – potřebovala něco… co by k nim přitiskla. Prohnula hříšně záda, až se opřela ňadry o svalnatou a pevnou hruď.

Jeho rty se sklonily k jejím a Venetiino zasténání zmizelo v Trentových ústech. Cítila jeho ranní kávu, náznak kouře a žár, lahodný žár.

Neměla příležitost předstírat vášeň – rozevřel jí rty a vklouzl mezi ně jazykem. Ještě nikdy se takto nelíbala. Za celý život dostala jedinou pusu, jedinou nudnou, bezvýznamnou pusu! Tohle bylo pobuřující, svůdné. Jazykem jí zaplnil ústa, dotýkal se jejího a lákal jej ke smyslným hrátkám.

Venetia objala Trenta kolem krku a odvážila se pohladit ho po černých vlasech, jež byly hebčí než sobolí štětiny jejích drahocenných štětců.

Hrabě zasténal. Chraplavě.

Přiměla jej zasténat. Projelo jí silné vzrušení. Připadala si divoká, lehkomyslná, šílená. Z hlubin hrdla také vyloudila zasténání. Pozvedla nohu, chtěla ji ovinout kolem jeho boků. Přitáhnout si ho blíž. Nikdy jej nepustit.

Proč ji nikdy nenapadlo nakreslit něco tak velkolepého, jako je polibek?

Tělo jí spalovala touha. Zaplavil ji omamný chtíč. Hladila hraběte po zádech – po širokých, pevných, nádherných zádech. Laskala plochy, jež malovala, představovala si holou kůži a vypracované svaly. Trent sevřel do dlaní její prdelku a stiskl ji, popadla ho tedy za zadek. Bože, měl nádhernou zadnici – pevnou, hladkou a po stranách pevně sevřenou. Kdyby ho měla na sobě, v sobě, svírala by jeho svalnatý zadek, zatímco on by do ní přirážel…

Trent ji postavil na nohy a sundal ruce ze svého pozadí. „To by stačilo, zlatíčko. Jste každým coulem slušně vychovaná panna. Ten nezkušený polibek to definitivně prokázal.“

Potácivě se držela jeho paže. Nezkušený polibek? Nádherný polibek. Omamný polibek. Byla vášnivá. Jak po tom všem mohl vědět, že je nevinná?

„Já…“ Chtěla znovu políbit. Chtěla víc. Nebyla schopná uvažovat.

„Vaše tajemství bude nakonec vyzrazeno, slečno Hamiltonová. Chcete zničit i své sestry?“

Zavrtěla hlavou. Ne, to by nemohla. „Ale chci si zachovat nezávislost. Nesnesu žít s obavou, že by každým okamžikem mohla nastat zkáza. Copak to nechápete?“

„Není to bezpečné, slečno Hamiltonová.“

„Takže mne proti mé vlastní vůli zachráníte? Proč?“

Pozvedl rty v křivém úsměvu a Venetiino srdce udělalo přemet.

„Protože má sestra, lady Ravenwoodová, trvala na tom, že je to správné,“ řekl. „Otec proslul tím, že přiváděl do zkázy nevinné. Nehodlám kráčet v jeho šlépějích. Bohužel pro mnoho anglických mužů vaše kariéra skončila, slečno Hamiltonová.“

Kapitola 2

„A zde je tvůj nový synovec!“

Marcus Wyndham, hrabě z Trentu, vstal, když do místnosti vešla se zářivým úsměvem ve tváři Minerva, lady Ravenwoodová. Na hrudi měla malé miminko. Sotva je viděl mezi načechranými bílými dečkami a modrými stuhami, ale Min… Ještě nikdy ji neviděl šťastnější. Pouhé dva měsíce po porodu a už zářila zdravím.

Do Minina a Stephenova přijímacího salónu proudilo sluneční světlo, oheň vesele plápolal a Marcuse hřál příjemný pocit z rodinného setkání. Zazubil se na Minu. Dokonce i matka, jež mlčky seděla u krbu, tolerovala jeho přítomnost, aniž by na něj křičela nebo po něm něco házela.

Dlouho se necítil tak šťastný. V posledních dnech ho téměř nic netěšilo. Nic… až na polibek od Venetie Hamiltonové.

Od té doby, co se políbili, nedokázal spát. Dokonce nenavštívil ani zatracený nevěstinec, aby si ulevil, protože se zařekl, že tam nepůjde, a protože bylo mnohem příjemnější ležet ve své posteli s ptákem tvrdým jako zpropadená ocelová tyč a vzpomínat na jejich polibek.

Vzpomněl si na to, co kdysi řekl jeho otec. Její polibek mě tak vyvedl z míry, až mi málem spadly boty. Mluvil o debutantce – panně. Slušně vychované mladé dámě, nedotknutelné, zakázané a, ach, tak svolné k hrátkám, tvrdil otec.

Zatracený chlap – Marcus dokonale chápal, co měl ten starý smilník na mysli.

Krucinál, na něco takového se při šťastném rodinném setkání nemyslí. Odložil myšlenky stranou a zlehka políbil Min na tvář.

„David se již usmívá,“ oznámila a pohupovala havraními kadeřemi. „Když se na něj usměješ, Marcusi, určitě ti úsměv oplatí.“

Marcus překvapeně zjistil, že mu synovce podává. Potěšilo ho to a zároveň vyděsilo. Min ho povzbuzovala velkýma, jasnýma očima. Byla tak pyšná, tak nadšená svým radostným darem, že by ji ranilo, kdyby odmítl.

Nemohl ji ranit.

„Nezapomeň mu držet hlavičku,“ upozornil jej Stephen z křesla. „Je to silák, a když zakloní hlavu, mohl by tě překvapit.“

Marcus vrhl na švagra zasmušilý pohled. „Rychle se z tebe stal odborník, co? Vzpomínám si, jak jsi první noc vůbec nevěděl, kam s rukama.“

„To je pravda.“ Stephen se uchechtl a prohrábl se ve vlasech. „Mohlo za to několik lahví portského.“

„Nechceš si ho pochovat?“ zeptala se Min.

Marcus namáhavě polkl a přikývl. „Ale je tak droboučký.“

„Mohu tě ujistit, že mi droboučký rozhodně nepřipadal,“ podotkla Min.

Při té poznámce se Marcus začervenal a nemotorně vsunul dlaň pod synovcovu hlavu. Připadalo mu, že má velkou, těžkopádnou, nebezpečnou ruku, ale hlava děťátka se do ní dokonale vešla. Pohupoval malým zadečkem a zabořil prsty v rukavicích do silné látky. Velké modré oči lemované tmavými řasami si ho prohlížely, jako by byl tou nejzajímavější podívanou. Podivuhodně tvarovaná hlava, nejširší v místě nad ušima, byla poprášena tmavými blond vlasy.

Marcus přehmátl ruce, snažil se ho držet co nejlépe. Připadal si, jako by žongloval s porcelánem.

„Podívej!“ zajásala Min, „úsměv!“

Synovec sevřel ručičky v pěst a zamával jimi. Marcus se vždy domníval, že děti bývají pevně zavinuté, ale Min mu vysvětlila, že to dělá jen na noc. Chtěla, aby si David mohl hrát a bádat.

Jak se Marcus díval na bublající rty a velké oči, padlo na něj zřejmě jakési šílenství. Najednou vrkal a cukroval.

Mim vedle něj se zachichotala. „Myslím, že tě uchvátil, že ano, Marcusi?“

„Najdi si manželku a můžeš být také požehnaný.“

Pokusil se ji poškádlit. „Máš teď dítě, které je na tobě závislé. Zakazuji ti pouštět se do nějakého dohazování.“ Ale najít si manželku nebo stát se otcem neměl v úmyslu.