EDICE

Nika Peas, Znám tě?

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2018. Vydání 1.

Cover Photo © Shannon Robinson

©2018 MEDIAPLEX s.r.o.

©2018 Veronika Hrachovcová

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-56-1

Print: ISBN 978-80-87720-57-8

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Epilog

Kapitola 1

Nic ho nestačilo varovat!

Byl to prchavý moment radosti, že přeci jenom stopne nějaké auto. Pak ho ale oslepily kužele světel.

Ostrá bodavá záře prořízla temnotu a zapíchla se mu do očí.

Instinktivně chtěl uskočit ze silnice, ale nestihl to.

Zastav!

Rána ho odmrštila stranou.

Měl pocit, že letí nekonečně dlouho, než přistál na tvrdé zemi.

Do obličeje a rukou se mu zadíraly kamínky z cesty. Oči měl plné vody. Nikde ale nebyl potok a on rozhodně neplakal. Chtěl si tu lepkavou tekutinu setřít, ale nebyl schopen pohnout rukou.

Vždyť mě nic nebolí!

Svět kolem se zpomalil.

Vnímal všechny detaily.

Prašnou cestu plnou ostrých kamínků zadírajících se mu do kůže dlaní.

Kvílení brzd a pach spáleniny, svědčící o prudkosti, s jakou ten řidič dupl na brzdy.

Ačkoliv necítil bolest, jen nepohodlí z podivně zkroucené polohy těla zhrouceného na cestě, věděl, že všechno je špatně.

Celý den byl nanic!

Večer byl fiasko a teď se to moc nezlepšilo, ironicky se zašklebil, a v ten moment jím jako šíp projela bolest.

Oslepující pocit otupil celé jeho tělo a neomylně se mu zapíchl až do mozku.

Hlava se mu málem rozskočila vedví.

Mrkal, ale viděl stále méně. Mlha houstla a zem pod ním se rozhoupala.

Až to budu vyprávět bráchům, puknou smíchy. Zvlášť když si za všechno můžu sám!

Pak omdlel.

O několik hodin dříve…

Rozčíleně práskl dveřmi a ohlušující rána ho uspokojila.

Sevřel ruku v pěst, až se mu klíčky od auta bolestivě zařízly do dlaně.

Jak dlouho to ještě potrvá, než se naučím rozeznat ty jemné signály?!

Vytočený tak, že nemohl ani mluvit, rázoval přes štěrkovou cestičku k zaparkovanému autu.

Čím jsem starší, tím jsem hloupější, nakopl kamínek a sledoval, jak přistál na dokonale sestříhaném trávníku.

„Kam jdeš, cukroušku? Nechci tu být bez tebe,“ rozezněl se mu nad hlavou přeslazený hlas. Nemusel ani zvedat hlavu, už věděl, co uvidí.

O tepané balkónové zábradlí se ve svůdné póze opírala kráska v průhledném župánku. Před měsícem by ho podívaná na dokonalé tělo v krajkovém prádle dostala do kolem a po pár minutách do její postele. Dneska ho ten pohled připravil o poslední zbytky trpělivosti.

Rukama se opřel o chladivou kapotu černého auta, svěsil hlavu a zhluboka dýchal.

Nikdy, naprosto nikdy neztrácel trpělivost!

Byl pověstný klidnou povahou a citem pro diplomacii!

Přece na ni nebudu řvát. To by věci jen popohnalo špatným směrem, opakoval si jako mantru. Když to zabralo natolik, že byl schopen úsměvu, zvedl hlavu.

„Jsi na mě tak zlý,“ našpulilo to rozkošně falešné stvoření rty a v hraném uražení si vzdorovitě natáčelo na prst dlouhé tmavé lokny. Žena naprosto ignorovala fakt, že všude po pozemku přímořské kapverdské vily jsou bezpečnostní kamery, které neustále sleduje několik mužů z ochranky.

Omyl, ona to ví až moc dobře, s trpkostí si uvědomil, a už tak strojený úsměv mu ještě více ztuhl.

„Tak půjdeš už ke mně nahoru?“

„Za chvilku jsem u tebe,“ téměř násilím se donutil poslat jí vzdušný polibek. „Zajedu pro šampaňské a tu ovocnou zmrzlinu, co máš tak ráda.“

„Ale ať nečekám dlouho,“ zahrozila kráska prstem a předvedla dokonalou otočku, až průsvitný župánek zavířil kolem oblých boků. Než mohl zareagovat, byla pryč. Zbyla po ní jen vlající záclona v otevřených balkónových dveřích.

Konečně zmizela, nadechl se, jako by byl příliš dlouho pod vodou.

Pryč! Musím rychle pryč!

Naskočil do auta a zvuk motoru se skřípáním pneumatik na štěrkové cestičce prořízl ticho noci.

„Jsem hlupák, hlupák, hlupák!“ bušil Wallace Maclachlan dlaní do koženého volantu.

„Nemohlo to skončit jinak. Byl jsem jen zaslepený blázen,“ marně si nadával, jako by mohl změnit minulost.

Moc dobře věděl, co všechno teď musí zařídit. Koupit pěkně drahý šperk, kytici růží a podle chtivé povahy poslední milenky bude muset přihodit i nějakou tu drahou dovolenou. To vše – plus podepsanou dohodu o vzájemné mlčenlivosti.

Jak nesnášel tenhle kus papíru!

Důkaz, že mezi mužem a ženou neexistuje něco jako upřímná láska.

Kolik takových dohod už musel podepsat. Pomalu mu začaly splývat jména i obličeje žen. Do každého vztahu šel s odhodláním, že právě tahle bude ta pravá. Pokaždé se šíleně spálil. Pokaždé po něm ta zpočátku milá a příjemná osůbka nechtěla nic… Než zjistila, kdo je.

Že není bez finančních prostředků, se dalo snadno poznat. Stačil jeden pohled na auto, na míru šitý oblek, hodinky, a dotyčné si dokázaly rychle spočítat, že nebude chudý. To věděl.

Ale pravdu o bankovním kontu tajil. Jezdil kvalitním, ale nijak výstředním autem. Doma měl v garáží novotou dýchající sporťák, který ale ženám neukazoval. Wallace se považoval za bláznivého romantika – chtěl, aby ho žena měla ráda pro něho samého. Ale jakmile se některá dostala přes počáteční oťukávání, romantická dostaveníčka v soukromí až k prvním důvěrnostem a Wallace začal pomalu odkrývat něco ze svého soukromí, všechno se zkazilo. Spíš dřív než později se všechny ženy uchýlily k dobře známému scénáři – ohromení vystřídala chtivost následovaná šokem, že on jejich hru nechce hrát.

Nepěkné scény a výhrůžky zveřejněním jeho identity utínal hned v zárodku. Nemohl si dovolit porušit jediný luxus svého života – anonymitu!

Nechtěl, aby široká veřejnost znala jeho tvář. Bohatě stačilo, že jeho dva starší bratři Stephen a Ryan pravidelně plnili stránky společenských rubrik. A to i teď, když oba našli životní partnerku. Ten mediální lov na pikantní střípky z vlastního života nechtěl zažívat.

Tady právě nastupovala ke slovu dohoda o vzájemné mlčenlivosti.

Všechny ženy ji nakonec podepsaly…

Žádná se nechtěla hádat s Wallacovými právníky…

Je to pořád stejné. Není úniku, sledoval ubíhající krajinu vykreslenou pruhy světla z reflektorů auta. Ohraničený svět, mizející v anonymitě.

Přesně jako můj milostný život. Přijdou, oslní, a zmizí! Ironie okamžiku mu zkřivila rty.

„Takže teď se rozloučím i s Cassandrou,“ zamručel a začal hledat mobil. Musí promluvit s právníkem. Než se uklidní a vrátí zpátky do vily, na cestě už bude dárek na rozloučenou spolu s tím proklatým papírem.

Jednou rukou řídil a druhou prohledal kapsy kalhot.

Nic.

Marně šátral po sedadle spolujezdce i v přihrádkách v autě.

„Sakra!“

Telefon musel nechat ve vile. Není divu, při svém zběsilém úprku se tak tak stačil obléknout.

Klid, Cassandra nezná heslo, aby mobil odblokovala, uklidňoval se v duchu a blahořečil trapné zkušenosti nejstaršího bratra. Historkou, kterak Stephen na Ryanově svatbě sbalil jednu z družiček a ta mu pak prošmejdila mobil, bavil rodinu na posvatební snídani. Vlastně to byla jedna z oblíbených příhod, které se vytahovaly na rodinných setkáních. Ačkoliv se tomu všichni smáli – včetně Stephenovy snoubenky Niké –, Wallace si z toho vzal důležité ponaučení. Všechny osobní věci měl chráněné heslem. Ať už šlo o mobil, počítač, tablet, prostě cokoliv, co obsahovalo citlivé informace.

„Opatrnost se mi teď bohatě vyplatí,“ smutně se ušklíbl, když si vybavil chtivost v Cassandřiných očích.

Už už ji chtěl pozvat na oběd k mámě, ale včas se zarazil. Teď si nedovedl představit, že by té noblesní ženě, která vychovala ze čtyř rošťáků čtyři dospělé a velice úspěšné muže, přivedl domů tu mrchu! Tu vypočítavou bestii!

Vzájemná sexuální přitažlivost se v momentě prozření zcela změnila. U Wallace v chlad a u Cassandry v zoufalou snahu udržet si pohádkově bohatého milence.

„Kdyby milence,“ opovržlivě zkřivil rty v nepěkném úsměvu. „Stal jsem se peněženkou! Otevřeným kontem, pro které byla ochotná udělat cokoliv,“ bušil zaťatou pěstí do volantu. S každou vzpomínkou byl vzteklejší a vzteklejší.

Jak byla ochotná! Osobnost vyměnila za přizpůsobivost, vybavoval si zpětně a znovu prožíval svíravý pocit kolem žaludku. Z toho, jak zapomněla na své vlastní názory a jen mu chtěla ve všem vyhovět, zalíbit se a udržet si ho, bylo Wallacovi nanic.

Znal tucty mužů, kterým by to stačilo. Krásná a reprezentativní žena, která se v posteli mění ve vášnivou dračici, co víc si přát?

Jenže Wallace nechtěl loutku.

Chtěl partnerku, které si bude vážit.

Ženu, která mu dá ten luxus, že s ním bude diskutovat a při odlišných názorech mu bude i oponovat!

Jenže zatím se všechny nakonec změnily v kývající ovce. I Cassandra, která pro něj doposud byla největší nadějí na tak spokojený život, jaký vedli jeho dva starší bratři Stephen se svou Niké a Ryan a jeho Vivien.

Nepokrytě jim záviděl. Na všech rodinných setkáních potajmu pozoroval to láskyplné souznění, kdy se mezi zamilovanými doslova tetelí vzduch.

Stephen a Niké navíc měli syna, kterého bezmezně milovali nejenom oni, ale všichni strýčkové a babičky.

Bylo to od osudu nespravedlivé. Stephen ani Ryan nikdy nehledali lásku na celý život. Chtěli si jen užívat. A přitom jim osudové ženy doslova spadly do klína. Podobně na tom byl i nejmladší Stuart. I on si něžná obětí půvabných krásek užíval a nehnal se do chomoutu. A i kolem něj se točila hezká řádka úžasných stvoření. Ačkoliv si Stuart žádnou doposud nevybral, měl na potenciální celoživotní partnerky prostě štěstí.

Wallace naopak chtěl partnerku.

Chtěl děti.

A čím víc to chtěl, tím víc mu ten sen unikal.

„Tak asi zůstanu sám,“ zabručel a donutil se sledovat ubíhající krajinu. Okolí se topilo ve tmě. Silnice se klikatila podél pobřeží. Auto zdolávalo hrozivě kolmý terén s lehkostí stovek koní ukrytých pod černou kapotou. Uklidňující vrnění motoru bylo balzámem na jeho nervy. Technická kvalita snoubící se s komfortem a požitkem z jízdy. Na to se mohl spolehnout…

A v ten moment si Wallace všiml hladově svítící kontrolky benzínu.

Jak dlouho už jsem to ignoroval? Marně pátral v paměti. Z vily odjel tak rozrušený, že by mohl jet klidně na prázdných pneumatikách, a nevšiml by si toho. Odpověď na otázku, jak dlouho dovede auto jet na benzínové výpary, přišla po pár kilometrech.

Wallace sjel na první bezpečně široké odpočívadlo a opřel se v sedadle.

Kde tu může být čerpací stanice?

Jednou, až to bude vyprávět bratrům nad skleničkou whisky, se tomu všichni zasmějí.

Sám se už teď usmíval při představě, jak bude líčit, jak nakvašeně šlapal v noci s kanystrem v ruce a kilometry a kilometry nepotkal živáčka.

„Alespoň si vyvětrám hlavu,“ vystoupil, našel malý plastový kanystr a rychlým pohybem zkontroloval peněženku v zadní kapse kalhot… Tedy chtěl ji zkontrolovat.

„No to snad není pravda,“ rezignovaně zasténal a marně prošacoval zbytek kapes.

„Dneska se mi vážně daří,“ zabouchl dveře a zamkl. Klíče hodil do kapsy a vydal se po silnici.

O auto neměl zas až takový strach – bylo z půjčovny a zaplatil nechutně vysokou pojistku, takže by se půjčujícímu vyloženě vyplatilo, aby s autem naboural, sjel z útesu nebo ho nechal ukrást. Ovšem teď musí najít benzínku a telefon – a čert ví, čím zaplatí.

Pohlédl na zápěstí a v duchu se loučil s hodinkami.

To bude pěkně drahý benzín! Ale co, Cassandřina mlčenlivost bude dražší!

Silnice příjemně kopírovala pobřeží. Díky měsíci, který byl na temné obloze jako stříbrný talíř, viděl na cestu a nepotřeboval si svítit.

Stejně nemám čím, ušklíbl se a přidal do kroku.

Po pár kilometrech cítil únavu. Silnice se víc a hlouběji zařezávala do strmého svahu.

Žádná romanticky se táhnoucí linka. Spíš ďábelsky klikatá a nepřehledná mrcha, supěl a s každou další zatáčkou si víc nadával.

Kdybych nebyl takový zabedněnec, mohl jsem teď být už dávno pryč!

Takhle mám auto někde na odpočívadle a já se tu vleču jako hlupák.

Ale já jsem hlupák!

Mohlo mi dojít, že až Cassandra uvidí poslední model Jaguára, rychle si všechno spočítá.

Jenže já se nemohl dočkat! Musel jsem si před ní otevřít email a prohlížet si auto!

A korunu jsem tomu nasadil hovorem s bráchou, který mi ho dovezl domů do garáže. Jak jsem nadšeně vysvětloval, že se tam vejde ještě jeden nablýskaný skvost…

Dobře mi tak!

Jsem pitomec!

Pitomec!

Pitomec!

Kdyby to šlo, možná by se celou cestu fackoval. Wallace nedělal školácké chyby. Měl masku pokerového hráče. Dopředu vzal v úvahu všechny eventuality, a když došlo na byznys, neměla jeho strategie slabé místo. A jestli byl kdy na něco soustředěnější než na práci, byly to ženy!

V sázce bylo příliš moc. Nemohl si vybírat jako ostatní muži. Měl příliš mnoho vlivu a peněz, než aby chodil na rande naslepo. Všechny potenciální partnerky si prověřil. Zjistil si o nich i to, co samy nevěděly. Ale ani následná pečlivě připravená schůzka pro ně nebyla výhrou. Nepolevoval v ostražitosti. Připravil se, aby na něm na pohled nebyl poznat závratný majetek. Naopak sám u něžnějšího pohlaví vnímal náznaky, pohledy, záblesky myšlenek. Odhalil lačnost dřív, než propukla. Vždycky byl ve střehu.

Vždycky… Až dneska se nechal hloupě nachytat.

Zastavil se a zhluboka se nadechl.

Sledoval černou oblohu posetou tisíci hvězdami.

„Někde je ta pravá. Vím to. Jenže já nevím, jak ji najít.“

Odpovědí mu bylo noční ticho. Zespodu hučelo moře. V dálce zaslechl štěkání a všude kolem se táhla nekonečná neutěšená krajina plná kamení a písku, věčně lačnící po troše dešťové vody.

Naprosto nic a nikdo nechtěl soucítit s Wallacovým trápením.

Fňukám jako ženská!

Za všechno si můžu sám. Lovím ve špatných vodách!

Rázoval po silnici a únava mu ubírala na pozornosti.

Zvuk přijíždějícího auta zaznamenal na poslední chvíli.

Konečně!

Stoupl si doprostřed silnice a doširoka zvedl ruce nad hlavou.

Ze zatáčky se vyřítilo auto a ostrá světla ho oslnila.

Zamrkal, chtěl uskočit, ale bylo pozdě…

Kapitola 2

Mamííí, pozóóór!“ bylo to poslední, co Zuzana slyšela.

Další sled událostí byl tak rychlý, že měla pocit, že se dívá na film.

Pěkně zvrácený film!

Jen na chviličku se otočila na dcerušku, která se vzpouzela v autosedačce, a svět se obrátil naruby.

Periferně zahlédla postavu uprostřed silnice.

Strhla volant a dupla na brzdu, tomu člověku s roztaženýma rukama se ale nevyhnula.

Co dělá uprostřed silnice?

Náraz ho odmrštil z cesty, jako by nic nevážil.

A přesně v ten okamžik se všechno zpomalilo.

Ten chlap, co ještě před chvilkou mával na její stařičkou dodávku, letěl vzduchem. Ruce a nohy roztažené. Sledovala ten bizarní film a uvědomovala si nepodstatné maličkosti – rukama křečovitě svírala volant, ve vzduchu cítila spálené brzdy a Pepper vzadu v autosedačce konečně přestala plakat.

Ne, to musí být sen! To přece není pravda…

To velké mužské tělo dopadlo do prašného příkopu u cesty a zkroutilo se jako hadrová panenka.

Vstaň! Jdi mu pomoct! křičelo na Zuzanu podvědomí, ale ona jen zírala předním oknem na tu hrůznou scénu.

„Mami, co še tomu pánovi štalo,“ probral Zuzanu tichý hlásek.

„Jdu se podívat, princezno moje. Zůstaň tu pěkně potichu, hned jsem zpátky,“ usmála se na vystrašenou dcerušku. Sama však byla uvnitř vyděšená a nejraději by utekla, ale nemohla. Rychle zatáhla ruční brzdu a zapnula obrysová světla.

To poslední, co potřebuju, je, aby do nás ještě někdo narazil.

Zabouchnout dveře oprýskané dodávky a dojít pár kroků k místu, kde ležel zraněný muž, stálo Zuzanu všechnu odvahu, co měla.

S každým krokem klesala naděje, že půjde o banální nehodu.

Nehýbe se.

Je samá krev!

Já jsem ho zabila!

Srdce jí v hrudi tlouklo jako splašené. Nemohla popadnout dech a ruce měla ledové. Jako ve snu se naklonila nad muže, zkrouceného v nepřirozené poloze.

Bílou košili měl celou zkrvavenou. Ruce sedřené a plné kamínků. Nejhorší pohled ale byl na hlavu. Vlasy slepené krví mu padaly přes obličej. Nad čelem měl ránu, která silně krvácela. Pohledný souměrný obličej byl navzdory opálení čím dál bělejší.

Ztrácí moc krve, konstatovala v duchu.

„Ztrácí moc krve!“

Instinkty převzaly velení a strach ustoupil do pozadí.

Přiklekla k neznámému a jemně mu položila dlaň na hrudník. Pod prsty cítila tlukot srdce.

Žije! Alespoň prozatím…

Naděje v ní probleskla a natrvalo se usadila v podvědomí. Zuzana byla zvyklá na všem hledat to lepší. Nebyla to vrozená vlastnost. Byla to nutnost, aby přežila.

Roztřesenou rukou si přejela po čele. Potřebovala se soustředit na pomoc neznámému. Násilím vytěsnila z mysli logické následky autonehody, které nejenže jejím životem otřesou, ale přímo ho zničí.

Přesunula se k hlavě zraněného a opatrně ji prsty prohmatávala. Kromě velké boule na temeni, kterou si pravděpodobně způsobil při dopadu, nenašla další otevřené zranění, jen to nad čelem.

Sundala si tenkou košili a snažila se z látky udělat provizorní tlakový obvaz. Jednou rukou zespodu držela mužovu hlavu a druhou s obvazem zlehka přitlačila na ránu.

Košile byla během chvilky nasáklá krví.

Jak se ale zdálo, pomohlo to. To nejhorší krvácení ustávalo.

Kdybych měla v pořádku lékárničku v autě… spílala si Zuzana v duchu. Jenže neměla. Bylo toho hodně, co by měla mít ve svém životě v pořádku.

Tahle si musela vystačit s tím, co bylo po ruce.

Zhluboka dýchala, aby se uklidnila a vymyslela, jak toho velkého muže dostane do auta a do nejbližší nemocnice.

Letmým pohledem odhadla, že sama s ním nepohne. Byl dobře stavěný a krví nasáklou košilí prosvítaly pevné svaly. Dlouhé nohy v plátěných kalhotách dávaly tušit výšku toho kdysi zdravého muže.

„Ach jo, to se mi zas něco povedlo,“ otřela si hřbetem ruky slzy, které jí tekly po tvářích. Pak nadzvedla neznámému hlavu a položila si ji do klína. Jen co bezpečně odpočíval na měkkých stehnech, položila zkrvavený tlakový obvaz na ránu. Zřejmě ale zatlačila víc, než měla.

Neznámý zasténal a otevřel oči.

Zuzana fascinovaně hleděla do čokoládových očí, které byly rozšířené údivem.

„Bude to v pořádku, slibuju. Všechno napravím, jen se musíme dostat do nemocnice,“ mluvila na něj tichým hlasem, jako by konejšila dítě. Ani si neuvědomila, že přešla z kreolštiny do angličtiny. Snad že byl ten muž běloch. Nebo že i navzdory potlučení a krvácení byl upravený, pohledný… Zkrátka cizinec.

Turista.

To jsem mu tu dovolenou pěkně zpestřila.

„Všechno se spraví, slibuju,“ šeptala a hladila ho volnou rukou po tváři.

„Co… se stalo,“ zasténal a hleděl na ni tak důvěřivým pohledem, až se Zuzaně sevřelo srdce.

„To je na dlouho, musíme do nemocnice,“ zasunula mu ruku co nejvíce pod záda, aby mu pomohla se posadit. Bylo to ale asi tak účinné jako snažit se pohnout skálou.

„Vstanu sám,“ zavrčel a pokusil se přitáhnout si ruku k tělu. Dobré bylo, že s ní vůbec mohl hnout. Žádné zlomeniny tedy neměl, jen ošklivě sedřenou dlaň a předloktí.

„Není to tak hrozné,“ usmál se na Zuzanu, jako by ji chtěl uklidnit.

Ušklíbla se a nevěřila mu ani slovo. Při každém pohybu se mu zkřivila tvář bolestí. A když se úplně postavil, zavrávoral.

„Tady, musí se to držet na ráně,“ podala neznámému zkrvavenou košili a ukázala na čelo, z kterého se opět začala řinout krev.

„Díky,“ znovu se usmál a jí se sevřelo srdce.

Jakmile ale zvedl ruku a dal si košili na ránu, opět zavrávoral.

„Musíme rychle k autu,“ táhla ho za ruku a bála se, že omdlí dřív, než ho naloží.

K dodávce to bylo sotva pár kroků, ale pro Zuzanu to byla nejtěžší cesta, jakou kdy podnikla. Ostřížím zrakem sledovala mužovo sebemenší zaváhání. Byla připravena ho podepřít a do sedačky auta ho dostrkat. Hlavně aby už byli v nemocnici.

„Mamí, kdo to je,“ zakňourala tříletá Pepper z autosedačky, jakmile se otevřely dveře auta.

Zuzana zkameněla.

Úplně na dcerku zapomněla.

Co jí mám říct?

Vyděšená holčička vykuleně pozorovala zkrvaveného neznámého obra, který se soukal na sedadlo vedle řidiče.

Už už chtěla Pepper chlácholit, když muž zasténal.

Zhroutil se vyčerpaně na sedačku a hlava mu bezvládně klesla na prsa.

„Mamí, co je mu? Bouchl se?“

„Bouchl a moc ho to bolí, tak teď nesmíš křičet, aby mu nebylo ještě hůř,“ chrlila ze sebe, aby uklidnila dcerku, a zároveň se snažila zapnout do bezpečnostních pásu už opět bezvládného cizince. V otřískané dodávce působil jako zjevení. Ačkoliv byl špinavý a zkrvavený, neztratil nic ze své mužnosti. Široký hrudník Zuzana stěží objala, a když se nakláněla, aby dopnula pásy, přitiskla se k němu a zřetelně cítila pevné svaly.

Fyzický kontakt, který byl víc než příjemný, ji tak vyděsil, že se prudce odtáhla. Rukou se ale bezděky opřela o jeho stehno, a šimrání v žaludku tu bylo zpět. Pod plátěnými kalhotami se skrývalo stehno jako z ocele.

Jsem šílená? Co to tu provádím? Vždyť mi tu může vykrvácet, a já ho tu ohmatávám v bezvědomí, zděsila se.

Se srdcem divoce bušícím až v krku zabouchla dveře u spolujezdce. Ačkoliv toužila opřít si čelo o kapotu auta a vydechnout si, vyděšené oči dcerky ji donutily rozpohybovat šokem ztuhlé tělo. Rychle oběhla auto a sedla si za volant.

„Maminko, kdo to je?“ ozval se opět kňouravý hlásek z autosedačky.

„Neboj se, miláčku, ten pán má bolístky a my mu pomůžeme,“ uklidňovala dcerušku a povzbudivě se na ni usmívala do zpětného zrcátka.

„Ale je spinavý,“ vedla si dál svou Pepper a rozzlobeně se ošívala v autosedačce.

„Má velké bolesti a teče mu krev. Musíme ho odvézt k panu doktorovi.“

„Jako dyš sem si lozbila koleno?“

„Ano, miláčku. Přesně jako když sis rozbila kolínko a tekla ti krev. Jen tentokrát to nebude tak rychlé, jako když jsi spadla z kola,“ konstatovala už s pohledem upřeným na neznámého muže.

Budu mít velké štěstí, když cestu do nemocnice přežije, zoufala si v duchu, když pozorovala mužovu bledou zakrvácenou tvář a ošklivou ránu na hlavě.

„Maminko, já se ho bojím,“ začala Pepper v autosedačce plakat a Zuzana se konečně očima odtrhla od zhrouceného cizince na místě spolujezdce.

Pomalu zařadila a rozjela se po silnici.

„Nemáš vůbec důvod bát se, srdíčko moje.“

„Ale on se nehejbe!“

„Protože omdlel,“ mrkla na dcerku do zpětného zrcátka a v duchu si přísahala, že už nikdy se za jízdy na svou holčičku neotočí. Leda by auto zastavila. Myslela si, že ji jen na okamžik zkontroluje, proč se v autosedačce tak mrská, a ta vteřina se jí stala osudnou. Teď sice ví, že Pepper spadla na zem hračka, ale taky teď má metrákový krvácející problém!

Musím do nejbližší nemocnice!

Jenže kde to je?

A co jim tam povím?

Nemůžu ho pohodit u vchodu do nemocnice jako toulavé štěně!

Od usilovného přemýšlení Zuzanu rozbolela hlava. Jako robot řídila, odpovídala na dcerčiny všetečné otázky, dokud malá neusnula. Ani nevěděla, jak se propletla dvěma přímořskými vesničkami a v nemalé rychlosti se vřítila na štěrkové prostranství před nemocnicí.

Nezdržovala se složitým parkováním, jen vyskočila z auta a zběsile se rozhlížela po někom, kdo jí pomůže.

Byla noc. A ačkoliv okna nemocnice svítila jako záchranné majáčky pro zbloudilé, žádný velký ruch před budovou nepanoval. Spíš naopak.

Bylo tu hrobové ticho. Jediným zvukem bylo skřípání kamínků pod sandálky.

Zuzana se nechtěla moc vzdalovat od auta, zaslechla, že Pepper už zase natahovala, nepříjemně probuzená parkováním.

„Haló, je tu někdo?“ zavolala přiškrceným hlasem na opuštěné prostranství. Ticho bylo odpovědí a ona si připadala jako blázen.

V autě mám zakrváceného cizince, rozzlobenou malou holčičku, a moje kuráž si dala šlofíka! Místo abych něco dělala, stojím tu jak solný sloup a utápím se v zoufalství…

To nebylo Zuzaně podobné. Už tři roky zatraceně dobře věděla, že se může spolehnout jen sama na sebe a zodpovědnost bylo její druhé jméno.

Vyřeším to! Jako všechno, co jsem doposud musela zvládnout! zakřičela sama na sebe v podvědomí. Zhluboka se nadechla a začala zdolávat jeden problém po druhém.

Nejprve odepnula z autosedačky už hlasitě plačící dcerku.

„Neplač, srdíčko moje, máma už je u tebe. Ššš, nic se neděje, už je to dobré,“ vzala ji do náruče a přes rameno si přehodila tašku. Oběhla auto a otevřela dveře u spolujezdce. Dávala si pozor, aby měla holčička obličejíček bezpečně schovaný na jejím krku a neviděla to, co ona.

Cizinec byl bohužel i nadále známě bledý, zakrvácený a nehybný.

Bezpečnostní pás, co mu před jízdou zapnula, najednou působil jako výsměch.

Už už se otáčela a chtěla s dcerou v náručí hledat lékaře v nemocnici, když zaslechla skřípot kol na štěrku.

Vedle otřískané dodávky zastavila sanitka.

Ve vteřině vyskočil tmavý řidič a běžel se podívat na jejího cizince.

„Fíha, ten je zřízenej, mladá paní. Chcete pomoct?“ byla to spíš řečnická otázka, protože než Zuzana stačila otevřít pusu, už byl pryč a jen za ním bouchly vstupní dveře nemocnice.

„Díky,“ zašeptala a snažila se přimět mozek fungovat na nejvyšší obrátky.

Teď to budu muset nějak vysvětlit.

Nějak, abych z toho nevyšla jako úplný hlupák!

Musím to vysvětlit!

Protože když se mi to nepovede, budou na mě koukat jako na nebezpečného zločince!

Půjdu před soud, a ten mě odsoudí za pokus o ublížení na zdraví.

A jestli ten muž zemře, tak za vraždu!

Sevřela Pepper v náručí a zoufalství a strach ji ochromily.

„Nemůžou mi tě vzít! Umřela bych bez tebe,“ šeptala děvčátku do vlasů a u otevřených dveří auta se s ní konejšivě kývala dopředu a dozadu. Snažila se uklidnit dcerku, ale i sebe.

Netušila, že tenhle obrázek si personál vybíhající z nemocnice vyložil zcela jinak.

„Nebojte se, my vám pomůžeme,“ opatrně, ale rozhodně tlačila zdravotní sestra Zuzanu od auta. „Nemusíš plakat, maličká, dáme ti tatínka zase do pořádku,“ něžně pohladila žena v bílém stejnokroji poplakávající Pepper a soucitně se usmála na Zuzanu. Ta zůstala stát s otevřenou pusou.

Tatínka?

Ne, to ne, to je omyl, letělo jí hlavou, ale ve skutečnosti nevydala ani hlásku.

Co jim řeknu?

Jak to rozumně vysvětlím?

Nic, absolutně nic ji nenapadalo. Jen tiše postávala a zpovzdálí sledovala, jak se tři nemocniční zřízenci snaží dostat bezvládné tělo na pohotovostní lůžko.

Teprve až teď si doopravdy uvědomila, jak je její neznámý velký mužský.

Měla jsem obrovské štěstí, že se na chvilku probral a v podstatě sám nastoupil do auta! Sama bych s ním nehnula!

Jen si to pomyslela, musela nad absurditou svých myšlenek potřást hlavou.

To je tedy vážně štěstí! Kdybych ho nesrazila, to by bylo skutečné štěstí!

„Pojďte s námi, mladá paní, a dcerku vezměte s sebou,“ přerušila myšlenkové sebemrskačství zdravotní sestra a opět směřovala Zuzanu tam, kde ji potřebovala.

Co noha nohu mine se s dcerkou v náručí šourala k otevřeným dveřím. Moc dobře věděla, co teď přijde. Muže vyšetří a zjistí, jak moc mu ublížila. Bude ráda, když přežije, a zbytek života stráví na vozíku.

Jako by se jí osud chtěl ještě víc vysmívat, spadla cizinci bezvládná paže z vozíku. Visela volně ve vzduchu a pro Zuzanu byla potvrzením nejčernějších myšlenek – má to sečtené. Takhle urostlý chlap musí něco vydržet. A když ho nevzbudilo ani cloumání tří zřízenců při vyprošťování z vozu, je s ním amen!

Co já vím o vnitřních krváceních?!

Ta rána byla hrozná!

Nemá šanci…

Přitiskla si k sobě dcerku a zabořila nos do heboučkých vlásků. Zhluboka vdechovala jemnou vůni holčičky a vnímala měkké poddajné tělíčko ve své náruči. Chtěla si zoufale zapamatovat každý vjem. Nikdy nepanikařila, ale teď věděla, že se ocitla na křižovatce vlastního života. A žádný ze směrů, kterými by se mohl její a dcerčin osud dál ubírat, se jí ani trošku nelíbil.

„Mamí, ten pán na tebe mává,“ zašeptala Pepper.

„Který pán?“ rozhlížela se a mrkala, aby zahnala zrádné slzy, které jí nekontrolovaně stékaly po tvářích.

Prošedivělý běloch v lékařském plášti vlídně kýval rukou a zval ji za jednu z řady zelenkavých plent, kde bylo provizorní místo pro přijetí pacientů. Zuzana šla jeho směrem, očima byla ale magicky přitahována k povyku za jeho zády. Kolem lůžka čile kmitaly zdravotní sestry a ruce se jim jen míhaly, jak kolem bezvládného zakrváceného muže pobíhaly. Zuzana si opět přitulila dcerku ke krku, aby nezahlédla ani kousíček krve. Byla moc malá. Na noční můry bohatě stačilo, co už dnešní noc zažila.

Lékař ochranné mateřské gesto pochopil, jedním pohybem zatáhl plentu a oddělil tak boj o život chatrnou, ale tolik vítanou překážkou.

„Dobrý večer, já jsem doktor Johnson. Mám pro vás první zprávy, ale také řadu otázek,“ usmál se lékař. „Pozitivní je, že náš pacient nemá zranění neslučitelná se životem. Pokud následné testy vyloučí vnitřní zranění, máme dost slušné šance na jeho uzdravení. Negativní ovšem je, že se stále neprobral z bezvědomí. Starost mi dělá masivní rána na hlavě. A bohužel lebka skrývá jeden z nejzrádnějších orgánů. Dokud tedy nebude plně při vědomí, těžko mohu mluvit o motorických, verbálních a myšlenkových pochodech,“ chrlil postarší muž informace a Zuzana se snažila vstřebat všechny detaily. Ale její vlastní svéhlavý mozek přijal jen jednu myšlenku – není mrtvý! Bude žít!

Velký balvan strachu a nejistoty začal lehce pukat…

„Mám ovšem na vás několik dotazů. U mladého muže jsme nenašli jediný doklad totožnosti, tudíž se s vyplněním přijímacích formulářů musím obrátit na vás. Zároveň se musím zeptat, zda je pacient na něco alergický.“

„Cože?“ svět se zastavil a Zuzanin mozek naopak nabral neuvěřitelné obrátky!

Nemá doklady?

Nic, podle čeho by ho poznali?

Ale já ho taky neznám!

Nevím, na co má alergii, kromě rány autem do hlavy, ironicky se sama pro sebe ušklíbla.

„Promiňte, je toho na vás hodně, chápu. Ale nyní musíme dát dohromady alespoň informace, které nám pomohou z lékařského hlediska. Papírování se sestrami na příjmu můžete vyřídit, až se budu věnovat pacientovi,“ znovu se usmál lékař, ale významně pokynul hlavou k plentě za zády.

„Ano, jistě, máte pravdu, pane doktore,“ koktala Zuzana šokovaná skutečností, že tu nikoho nenapadlo, že by k ní ten mohutný zakrvácený chlap nepatřil. Ano, sestra o něm mluvila jako o tatínkovi Pepper, ale to mohlo být jen nedorozumění.

Copak z toho úrazu nikdo nepoznal, že ho srazila autem?

Vždyť má určitě promáčklý nárazník a vsadila by se, že je i od krve.

Bylo tam hrozně krve!

Při vzpomínce na to, co naprosto zdravému muži plnému síly během vteřiny provedla, se otřásla. Doktor si to však zjevně vyložil jako následek šoku a okamžitě ji směřoval ke křesílkům u recepce.

„Podívejte, pěkně se tu posaďte. Já zatím instruuji sestry. Musíme provést obvyklá vyšetření z krve a zjistíme pravděpodobnost vnitřního krvácení. Vy se zatím vydýchejte, a za chvilku jsem u vás. Pak mi povíte, zda nevíte o nějakých zdravotních rizicích, která máme při léčbě zohlednit,“ vtiskl Zuzanu do jednoho z koženkových křesílek a rychle se vrátil za plentu k poletujícím zdravotním sestrám.

On si myslí, že ho znám, zírala Zuzana fascinovaně na zelenkavou zástěnu a automaticky hladila po vlasech dcerku. Jako by tušila rozpoložení své maminky, byla hodná a jen se tiše, ale o to více zvědavě rozhlížela po novém prostředí.

Ale já přece nemůžu lhát, že ho znám!

Když ovšem přiznám pravdu, zavolají policii, a já mám na krku problém!

A bylo by tak zlé trošku poupravit pravdu? Vždyť není mrtvý!

Jenže to, že přežije bez trvalých následků, není vůbec jisté!

Unaveně si promnula oči. Připadala si hrozně. Ten cizinec bojuje o život, a ona se tu sobecky snaží zachránit vlastní pohodlný život. Nechce komplikace, které by ji mohly připravit o to jediné důležité v jejím životě – o dcerušku.

Tak budu chvilku lhát!

To je při porovnání s možností, že přijdu o Pepper, směšné provinění!

A tím, že by o dcerku při možném soudním sporu přijít mohla, si byla stoprocentně jistá.

Jenže pokud budu lhát, co jim mám tedy říct?

Nechat je při historce, že ten cizinec, ta hora svalů, je můj muž?

Nad tak absurdním tvrzením se už teď ušklíbala. Nikdo přece nemůže věřit, že by ona, šedivá myš, mohla zaujmout tak pohledného muže! Zuzana neměla problémy se sebevědomím, ale moc dobře věděla, co denně vídá v zrcadle. I kdyby silnější pohlaví přitahovaly velké tmavé oči a poměrně souměrný obličej, nikdy neměla trpělivost, aby si nechala narůst dlouhé vlasy, a tak jí hlavu zdobilo černé vrabčí hnízdo. A kdyby ani to případné nápadníky neodradilo, tak to všechno dorazila malá, téměř neexistující prsa a naopak velkoryse tvarovaný zadeček. Nemluvě o faktu, že má tříletou holčičku, vymetené bankovní konto, na krku rozpadající se domek a zpustlou zahradu na odlehlém ostrůvku.

Ne, ona skutečně není femme fatale, které padají muži k nohám. Tak jak by mohla zaujmout toho vysokého, svalnatého obra?

„Dáte si vodu?“ vytrhl Zuzanu z úvah hlas zdravotní sestřičky, kterou potkala už před nemocnicí a která jí de facto přisoudila roli manželky.

„Co prosím, co… já… promiňte,“ koktala zaskočeně.

„Klid, nebojte, to zvládneme,“ chlácholivě ji sestřička poplácala po ruce. „A copak je to tu za pěknou holčičku? Jakpak se jmenuješ, andílku?“

„Já jsem Pepper,“ špitla holčička, aniž opustila máminu ochrannou náruč.

„To je ale krásné jméno,“ cvrnkla ji žena do nosánku. „No a jak tak koukám, ty jsi hrozně statečná! Jsi mámina a tátova velká pomocnice, viď!“

„Já nemám tátu.“

Tak, a je to venku, zavřela Zuzana oči, aby neviděla reakci zdravotní sestry.

Teď už to nemá cenu vysvětlovat, stejně by ta sebelepší lež praskla…

„Andílku, a co kdybych ti půjčila pastelky, ať si tady u stolečku můžeš kreslit, a já si zatím budu s maminkou chvilku povídat.“

„Tak jo, teto,“ sklouzla holčička mámě z klína a dychtivě vyhlížela slíbenou zábavu. Zuzana už tak nadšená nebyla. Hlava jí třeštila usilovným přemýšlením.

Chtěla zastavit čas, aby nemusela odpovídat.

Chtěla popadnout dcerku za ruku a utéct.

Chtěla vymazat dnešní večer!

Místo toho jen seděla jako kamenná socha a s bušícím srdcem sledovala zdravotní sestru, jak se k nim blíží se štosem papírů.

„Tak se do toho dáme,“ usmála se žena, když dala Pepper pastelky.

„Já, víte, chci vám to vysvětlit, ale ono je to složité… Já jsem, ehm, vlastně nechtěla… Já a ten muž,“ víc ze sebe Zuzana nedostala. Stáhlo se jí hrdlo a do očí se draly zrádné slzy. Pokusila se znovu promluvit a nepůsobit jako blázen. Ale hlas se jí zlomil a jen se víc rozeštkala.

„Je mi jasné, že je to pro vás těžké,“ pohladila ji zdravotní sestra po ruce. „Nemusíte mi vysvětlovat detaily. Potřebuji jen to nejdůležitější – vyplníme předběžný formulář o alergiích, prodělaných nemocech a případných zdravotních rizicích. Také potřebuji číslo zdravotního pojištění,“ chrlila ze sebe ta dobrá žena, a o Zuzanu se pokoušely mrákoty.

„Já nevím, víte, my se dlouho neznáme,“ zkusila rozmotat klubko lží, které se kolem ní začalo stahovat a nápadně připomínat katovu oprátku. „Já nevím, jaké prodělal nemoci, promiňte, je to trapné…“

Rozpačité ticho by se dalo krájet. Zuzana očima fixovala zatnuté dlaně a odmítala se podívat na ženu před sebou. Jako by přerušený oční kontakt mohl smáznout problém, který neměl řešení.

„Podívejte, cokoliv mi řeknete, je součástí lékařského tajemství,“ tiše pronesla zdravotní sestra.

Zuzana to nechápala. Copak nikomu nebylo divné, že právě ona je spojována s tak velkým a pěkným mužským?

„Ale já…“ koktala a nechápavě se rozhlížela kolem sebe. Přece tady musí být někdo rozumný, kdo to chápe a konečně na ni ukáže obviňujícím prstem.

„Nemusíte se za nic stydět. Dneska je normální, že si svobodná matka najde nového partnera. Já vás nesoudím, ale skutečně musíme vyplnit alespoň ty nejzákladnější údaje. Vašemu partnerovi to může značně pomoci při rekonvalescenci.“

Pocit zpomaleného filmu byl zpátky. Zatímco okolní svět se skoro zastavil, Zuzanina představivost jela na plné obrátky. Byla na rozcestí. Jedna cesta, ta plná pravdy a přiznání, sice ulevila svědomí, ale rozmetala všechno, co doposud vybudovala. Naproti tomu druhá cesta si sice upravila realitu, ale na konci tunelu bylo vidět světlo!

Zuzana se podívala na dcerku, která si u sousedního stolku bezstarostně kreslila. Jako by vycítila mámin pohled, zvedla svá kukadla a usmála se.

Nad čím uvažuju?

Pepper je moje všechno!

Pro ni udělám cokoliv! S tím definitivně pohřbila slabounký hlas svědomí a odhodlaně se otočila na zdravotní sestru: „Moc se omlouvám, známe se skutečně strašně krátce, a navíc pouze po elektronické komunikaci. Žiju na ostrově a nemám moc čas na dostaveníčka.“

Natáhla se po tužce a byla sama sebou šokovaná – žádná chvějící se ruka, žádné koktání! Naopak fantazie jí vykreslila příběh, kterému by byla ochotna i sama uvěřit!

„Známe se od mé krátké dovolené v Evropě a už nějakou dobu si píšeme, ale dcerka je v citlivém věku a nechtěli jsme nic uspěchat. Mělo to být všechno takové nenásilné. Nechtěla jsem, aby si Pepper připadala odstrčená. Tak jsme se s přítelem dohodli, že se potkáme tady na Kapverdách, kde bude jako na dovolené. Měli jsme se pomalu poznávat,“ pusa Zuzaně sama povídala příběh, nad kterým se zdravotní sestra ani nepodivila. Naopak chápavě přikyvovala!

„To je velice rozumné, sama mám malou dcerku a vím, jak je těžké jí vysvětlit banální věci. Natož nového tatínka.“

To snad není pravda! Ono mi to vážně projde?!

„Chápu tedy, že přesný zdravotní stav vašeho…?“

„Snoubence,“ pípla Zuzana.

„Vašeho snoubence neznáte. Takže uděláme aktuální testy a doplníme je do zprávy. Zkusíme tedy vyplnit to, co víte,“ usmála se žena na Zuzanu, podala jí dokumenty a diskrétně zmizela.

Zřejmě je zvyklá na hodně šokující příběhy.

Takže moje malé drama ji nepřekvapilo… I když pro mě je to spíš tragikomedie.

Vyplním, co potřebuje, ujistím se, že ten muž přežije, a pak se s Pepper vypaříme, malovala si Zuzana a pustila se poctivě do dotazníku. Vědomí, že se zraněný probere a pak sám vše uvede na pravou míru, dalo její už tak přebujelé fantazii křídla.

Jméno? Hm, mluvil perfektně anglicky. Žádný zkreslující přízvuk, takže to bude Angličan. Tak třeba Mark?

Mark… Jak dál? Je vysoký, tmavý… Takže Black!

Mark Black! Jo, to by šlo, na tváři se jí usadil úsměv. Třeba to nebude tak šílené fiasko, jak si zprvu myslela.

Věk… To se těžko odhadne, žádné šediny, je v kondici, vrásky jen od smíchu… Tak třeba 37. Datum narození?

Mám ráda jaro, tak třeba 21. března na jarní rovnodennost, prokousávala se zdatně řádek po řádku a tvořila zcela novou identitu člověku, kterého neznala, ale kterému fatálně změnila plány pro příští týdny, možná měsíce.

Jak se blížil konec dotazníku, Zuzanina fantazie převzala vládu nad pragmatickou částí osobnosti a stvořila muže snů. Podvědomě vtiskla Markovi život, jaký chtěla od svého ideálního partnera. Manžela, milence a otce dětí, kterého ale nikdy neměla možnost potkat. Pokud se tedy nepočítají sny. Protože v tom případě s ním už má letitý vztah, plný žhavých sexuálních dobrodružství.

A s tímhle by to vážně šlo, zavřela oči a za víčky se rozehrál dokonalý film. Vysoká postava dostala reálné obrysy svalnatého muže. Byl do pasu nahý a na štíhlých bocích mu jen taktak držely džíny. Díval se do slunce a rukou si zaclonil oči. Mimovolná hra svalů na pažích Zuzaně podlomila nohy, a to při svém fantazírování seděla!

Snědý bůh se otočí, přivřené hnědé oči se zaostří, a místo aby jako většina mužů v Zuzanině reálném životě pokračoval pohledem dál, usměje se!

Natáhne ruku a zve šťastnou vyvolenou do dokonalé náruče. Zahrne ji něžnostmi, laskáním, sváděním, mazlením… Zuzana polkla naprázdno a zakuckala se.

Rychle otevřela oči a těkala pohledem po místnosti.

Chovám se jako naivní husička!

Nevyřáděná středoškolačka je zodpovědnější než já!

Cítila, jak jí do tváří stoupá zrádné zahanbení. Rychle sklopila hlavu nad formulář a četla, co to vlastně sepsala, což ale nemělo na červenání vliv. Spíš naopak. Černé na bílém teď viděla, že potlačované sexuální neuspokojení se zhmotnilo!

Pokud doposud všechny přesvědčila, že ten cizinec k ní patří, po přečtení dotazníku se jí vysmějí a rovnou ji umístí na psychiatrii pro bájivou lhavost. Už se zvedala, že si vezme čistý formulář a vše vyplní znovu a s uvěřitelnějšími podrobnostmi, když se zjevila zdravotní sestřička.

„Máte hotovo? No výborně,“ šikovně vyškubla papíry zkoprnělé Zuzaně ze zkřehlých prstů a odcházela směrem k počítači.

„Ne! Počkejte, já to musím přepsat!“

„Proč? Rukopis máte čitelný a na nějaké hrubky my si tu nehrajeme,“ houkla žena přes rameno, aniž by se otočila, natož zastavila.

„Ale já si nejsem jistá, že je to všechno, co potřebujete vědět,“ zkusila zaškemrat v naději, že ty zatracené formuláře získá zpátky.

„Nebojte, váš snoubenec tu zůstane minimálně do zítřejšího večera, do té doby můžete průběžně doplňovat, na co si vzpomenete,“ usmála se snědá zdravotní sestřička a sklopila oči ke klávesnici počítače. Jemné cvakání kláves a šustění otáčených formulářů bylo na moment to jediné, co Zuzana vnímala, než jí mozek zase začal pracovat naplno.

„Do zítřejšího večera?!“ zalapala po dechu.

„Dřív se ani nezkoušejte ptát na jeho propuštění,“ ozvalo se konverzačním tónem zpoza monitoru.

„Ale já nemůžu! Já tu nic nemám! Já tu přece nemohu… S ním… A nenechám Pepper samotnou…“

„Jistěže nenecháte dcerku samotnou. Váš snoubenec bude na dvoupokoji. Takže s dcerkou budete mít v druhé místnosti dost pohodlí. Už vám to tu vypisuji, a jen co pana Blacka převezou, odvedeme vás za ním,“ s tím se odstrčila od stolu, zvedla se z kolečkové židle a rozverně zamávala ke stolku na unaveně zívající Pepper.

„Pojď, andílku, seženeme ti něco k snědku. Maminka si zatím promluví s panem doktorem,“ natáhla ruku a holčička se k ní rozběhla.

Zuzana měla dojem, že se asi zbláznila!

„No počkejte, ale já…“ vyrazila za odcházející sestrou, ale na rameno jí dopadla velká ruka.

„Sestřička má pravdu. Musíme si vážně promluvit, a tu malou by to mohlo rozrušit.“

V Zuzaně by se krve nedořezal, její už tak k prasknutí napjaté nervy hrozily, že další zvrat v tragické situaci nezvládnou. Jako loutka ztěžka dosedla do křesla a s prázdným pohledem čekala, co se dozví.

„Paní Blacková…“ spustil lékař a Zuzana se vyděšeně zakuckala.

„Pardon, slečno…?“ zašuměly stránky formuláře, který před chvilkou vyplnila, jak lékař marně hledal to správné příjmení.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2