Marcy Jell, BOSS

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2022. Vydání 1.

Cover design © germancreative

© 2022 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2022 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-16-5

Print: ISBN 978-80-87720-17-2

Marcy Jell
BOSS

1.

Zrovna jsem si prohlížela etikety na láhvích vína a přemýšlela, které mnou dnes poteče, když do mě Amy lehce strčila ramenem.

„Zkus to aspoň jednou, Zoe.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a vytáhla chardonnay.

„Hele, víš co? Mám nápad,“ usmála se.

„Poslouchám,“ zabručela jsem.

„Neposloucháš,“ namítla a vytrhla mi flašku z ruky. „Kdybys mě poslouchala, nečteš si zemi původu.“

Ušklíbla jsem se tomu, jak moc mě má moje nejlepší kamarádka prokouknutou, a opřela se o regál. „Tak povídej.“

Protočila oči. „Mluvíš jako moje máma.“

„Jak to myslíš?“ nechápala jsem.

Pokrčila rameny. „Má vždycky taky tenhle roztomilej tón hlasu a dívá se na mě jako na dítě, když jí chci něco říct.“

„Podle mě to bude tebou,“ ušklíbla jsem se.

„Jistě. Takže, můj plán je takovej – vsadíme se.“

„O co, prosím tě? Tu flašku si koupím tak jako tak.“

„I když nemáš peníze?“

Její slova do mě narazila jako velký kámen. Amy mě uměla vždycky zasáhnout na tom nejcitlivějším místě, připomenout mi, kdo jsem a co mám. Věděla stejně dobře jako já, že na to víno nemám peníze. Že by bylo lepší vrátit ho do regálu a nechat si hotovost na potřebné věci.

Vytrhla jsem jí flašku z ruky a zadívala se jí do očí. „Je to to poslední, co mám,“ ucedila jsem.

„Chlastem jí zdraví nevrátíš,“ zavrtěla hlavou.

„Aspoň po tom dobře spím. A ještě než začneš, nejsem závislá, jen mi to chutná.“

„Je mi to jedno, Zoe. Uchlastej se třeba k smrti, ale až tu tvoje máma zůstane sama, kdo jí pomůže pak?“

„Do hajzlu s tebou, Amy,“ zasyčela jsem.

„Taky tě miluju,“ ušklíbla se.

Podívala jsem se naposledy na etiketu, která slibovala vytříbenou chuť muškátů, a vrátila láhev na místo.

Otočila jsem se k Amy. „Takže. O jakou sázku jde?“

„Půjdeš se mnou do posilovny.“

„Nepůjdu. Ty víš, jaký jsem střevo na všechny ty činky a stroje. Nesnáším cvičení.“

„Když tam nepůjdeš, zvětší se ti zadek.“ Mrkla na mé pozadí.

Pokrčila jsem rameny. „Fajn, tak ať. Velký zadky teď letí.“

„Dobře, tak když vydržíš dvě hodiny v posilovně, můžeš mi pak vybrat trest, jakej chceš. Prosím, Zoe, potřebuju zhubnout a sama tam jít nemůžu.“

Zamyslela jsem se. „Trest… jakej budu chtít?“

„Něco lidskýho, znáš se,“ podívala se na mě zděšeně.

„Budu hodná.“

„Takže tam se mnou půjdeš?“ vykulila potěšeně oči.

„Pod jednou podmínkou.“ Zvedla jsem ukazováček. „Dneska platíš ty.“

„Cože?“

Vytáhla jsem chardonnay znovu na světlo a vložila jí ho do košíku. „Nekoukej se na mě tak, musím si pročistit myšlenky.“

„I tak se tomu dá říkat,“ odfrkla si. „Jen abys věděla, zítra pro tebe v devět ráno přijedu.“

„Myslela jsem, že půjdeme do té posilovny u Diosi?“ zvedla jsem obočí.

Zavrtěla hlavou a začala pokládat zboží na pás. „Nemůžu jít někam cvičit a vypadat tam jako zpocený prase, co kdyby mě někdo poznal?“

„Nejsi slavná,“ vyprskla jsem smíchy.

„Ale znám dost lidí.“

„A?“ Pořád mi nějak unikaly souvislosti.

„Prostě nechci, aby mě někdo viděl, když budu rudá, udýchaná a zpocená.“

„Kam chceš teda jít?“ zajímalo mě.

„Do jedné posilovny, která patří mistrovi světa.“

„Jo, těch tu běhá hodně,“ rozesmála jsem se.

„Je to Ukrajinec.“

„Ať je to pro mě za mě třeba mistr světa z Antarktidy.“

„Je to kus,“ zavzdychala.

„Aha, už jsem doma. Chceš jít do téhle posilovny, protože je jeho a doufáš, že ho tam potkáš, on tě uvidí a bezhlavě se zamiluje?“

„A co? Tak tam chci jít kvůli němu,“ trhla rameny.

Vyprskla jsem smíchy. „Ještě pořád věříš na pohádky?“

„Nech si to. Neměla jsem nikoho už tři roky, proč by se na mě nemohlo usmát štěstí v podobě boha sexu?“

„Jak můžeš vědět, jakej je?“

„Říká se o něm, že když s ním holka jde, nikdy na to nezapomene. Vážně, prý s tebou dokáže dělat takový věci, až tě to samotnou překvapí.“

„Kdes to slyšela?“ vyzvídala jsem a skládala nákup do tašky.

„Přečetla jsem si o něm všechno.“

„Ach bože,“ protočila jsem oči. „Jak dlouho ti tohle zamilování vydrží?“

„Dokud ho nedostanu.“

„Sama říkáš, že je to mistr a bůh, ti s holkama jako ty nechodí. Promiň, ale takoví mají většinou modelky.“

„Nebuď negativní, vidím se vedle něj v bílém, za zvuku kostelních zvonů,“ přeháněla a slastně zavřela oči. „Mám na sobě bílé šaty a v břiše jeho dítě. On se na mě dívá a má ten šukací pohled a…“

Pleskla jsem ji krabičkou se syrovým masem přes čelo, aby se probrala.

„Hej,“ vykřikla a chytila se za hlavu. „To mám zítra k obědu!“

„Konečně jsi zpátky,“ odfrkla jsem si. „Zapomeň na nějakýho adonise, chyť tu tašku a jdeme.“

Zavrtěla hlavou a zaplatila nákup. U toho si mumlala, tak abych ji slyšela, že mě nesnáší.

Znaly jsme se s Amy už od školky, milovala jsem ji jako sestru. Prošla se mnou peklem v podobě nemoci, kterou trpěla moje máma, a stála při mně vždycky, když tu nikdo jiný nebyl. Ale byla až moc velký snílek, doufala v lepší časy a viděla světlo tam, kde já viděla tmu.

2.

Natáhla jsem si přiléhavé legíny a zadívala se na sebe do zrcadla. „Bude to strašný propadák,“ zanaříkala jsem směrem ke svému odrazu. „Určitě se strašně ztrapníš a ujedeš na pásu. Pravděpodobně si rozbiješ pusu, ale i tak tě budu mít ráda.“

Dívka v zrcadle opakovala stejná slova jako já a dlouhé, hnědé vlasy si svázala do ohonu.

Natočila jsem se bokem a podívala se na odraz svého pozadí. „A i když máme velkej zadek, vždycky budeš mojí součástí.“

„Zoe,“ zaslechla jsem mámin hlas z ložnice.

Panebože, byla při smyslech, řekla moje jméno!

Vystřelila jsem z pokoje a proběhla chodbou k jejím dveřím. Když jsem je otevřela, seděla na posteli a čekala, až přijdu.

„Jsem tu mami, co se děje? Potřebuješ něco? Mám ti něco donést?“

„Ne, zlatíčko, jen si ke mně na chvíli sedni, než mě zase pohltí temnota.“ Přisedla jsem si na kraj postele a chytila ji za ruku, kterou měla položenou na bílých peřinách. „Musím ti něco říct,“ začala pomalu.

Tyhle chvíle, kdy tu opravdu byla, jsem milovala. Bylo to jako vrátit se o několik let v čase. Kdy jsme byly jen my dvě a nikdo a nic nás nemohlo rozházet.

„Až mě temnota pohltí úplně a ta černá mrcha si mě odvede… nebude to dlouho trvat, Zoe, to víš… chci, abys mi slíbila jedno. Chci, aby sis našla muže, s nímž budeš spokojená a budeš mít hromadu dětí. Hlavně, a to je nejdůležitější, chci, abys mě předala do rukou odborníkům.“

„Mami,“ zašeptala jsem. Věděla jsem, co tím vším myslí. Její nemoc byla zákeřná, v jednu chvíli jako by se nic nedělo, a v tu druhou mi kradla mého anděla a odváděla ho ode mě pryč.

„Slib mi to, Zoe,“ stiskla mi ruku.

Bylo těžké slíbit, že se jí vzdám, jakmile už tu nebude. Její nemoc, černota, jak to nazývala, jí sžírala všechny vzpomínky. Byly dny, kdy mě ani nepoznávala, prostě nevěděla, kdo jsem. Nemohla bych se jí vzdát za nic na světě. Neměla jsem finanční prostředky na to, abych ji umístila na jednu z mnoha klinik, které tu v Budapešti byly. Proto jsem doufala, že se jednoho dne stane zázrak a temnota se vytratí.

„Slibuju,“ hlesla jsem nakonec. Víc jsem jí na to neměla co říct.

„Jdeš někam?“ všimla si mého fitness úboru.

„Teď už ne. Chci být s tebou,“ zavrtěla jsem hlavou.

Trochu se pousmála a já si tenhle okamžik chtěla zapamatovat navždy. „Zvedni ten svůj krásnej zadek a jdi ulovit nějakého chlapa.“

„Měla jsem jít s Amy do posilovny, ale mileráda to vynechám. Tam moc chlapů neulovím.“

„V posilovně? Tam se to hemží mužským testosteronem a ty mi chceš říct, že tam nikoho neulovíš?“

Jen jsem pokrčila rameny.

„Musíš se bavit, Zoe, musíš chodit mezi lidi. Je ti třicet, život ti utíká mezi prsty. Nemůžeš tu zůstávat se mnou a promarnit tak nejlepší roky svého života.“

Pravdou bylo, že mi je dvacet pět, ale nechtěla jsem ji tím zatěžovat. Byla tady, i když si ne všechno pamatovala tak, jak by měla, mohla jsem být vděčná aspoň za něco. „Vždyť chodím mezi lidi,“ namítla jsem.

„Jsi pořád v práci,“ zavrtěla hlavou.

Nechtěla jsem jí přidělávat starosti ani tím, že jsem dostala výpověď a doteď si nebyla schopná sehnat nové zaměstnání. Proto jsem raději mlčela.

Ozvalo se zatroubení klaksonu. „Řeknu jí, že nikam nejdu,“ kývla jsem směrem ke dveřím.

„Tak to ani náhodou,“ zamítla to máma. „Já to zvládnu.“

Podívala jsem se na ni. Ano, teď momentálně byla tady. Nikdy jsme nevěděli, kdy se to zhorší a jak dlouho to bude trvat. Nevěděla jsem, jestli se mi z temnoty ještě někdy vrátí, nebo jestli ji pohltí navždy.

Začalo to nenápadně. Zapomínala telefonní čísla, pak jí začala vypadávat jména. Až mi nakonec volala policie, že našli ženu, která tvrdí, že jsem její dcera. Když jsem s ní šla k doktorovi, už bylo pozdě. Porucha mozku, jinak zvaná jako Alzheimerova choroba, mi zničila život. Zbořila moje sny, plány a z mojí matky udělala nemocného člověka. Tenkrát, když jsem se to dozvěděla, se mi zhroutil celý svět. Myslela jsem si, že už nemůže být hůř. Bylo… Nestíhala jsem skloubit pracovní dobu knihovnice s nemocí, se kterou jsem se musela vypořádat. Ať byl můj zaměstnavatel jakkoli velkorysý, pozdní příchody už nemohl dál snášet. Dostala jsem výpověď na hodinu.

Troubení klaksonu se ozvalo znovu.

„Zavolej Margaret,“ zašeptala máma. „Kdyby něco, aby mě zkontrolovala.“

Margaret byla naše sousedka a mámina přítelkyně. Byla to už postarší paní, ale s mojí mamkou to uměla. „Mám tě ráda,“ objala jsem ji.

„To já tebe taky, Zoe.“ Její stisk zesílil a já se usmála.

Postavila jsem se mezi dveře a otočila se na ni. „Vážně nemám…“

„Už ať jsi pryč,“ zamračila se na mě.

„Tak fajn,“ pousmála jsem se. Cestou z bytu jsem zaklepala na Margaret, poprosila ji, jestli dohlídne na mamku, že si skočím do posilovny, a vyšla do slunného budapešťského rána.

3.

„Takže, nezapomeň, vypadá jako polobůh,“ mrkla na mě Amy, než otevřela dveře posilovny, nad nimiž visela cedule Volkov box-gym.

„Proboha,“ protočila jsem oči. „Je to jenom chlap.“

„Chlap, kterýho bych v sobě chtěla mít minimálně měsíc v kuse.“

„Nemohla bys chodit.“

„Vážně mě s tou svou negativitou začínáš štvát,“ zamračila se a vzápětí se jí výraz přetavil do úsměvu pro recepční. „Dobrý den.“

„Dobrý den, vítejte ve Volkov box-gymu, permanentku máte?“ usmála se na nás hezká blondýnka.

„Rozhodně,“ přikývla jsem. „Proto mám gigantickej zadek, protože mám permanentku, že jo.“

„Zoe,“ ucedila Amy. „Stačí nám tři hodiny.“

„Tak dlouho tady ani nebudu,“ zafuněla jsem a přehodila si tašku s ručníkem a pitím na druhé rameno.

„Třeba se vám to zalíbí,“ mrkla na mě blondýna.

„Na to bych nevsázela,“ ohrnula jsem ret.

Amy se na ni usmála a už mě táhla mezi ty děsivě vypadající mučivé stroje. „Vážně musíš začít chodit mezi lidi. Od té doby, co tě vyrazili z práce, nevíš, jak s nima mluvit.“

Zaposlouchala jsem se do hudby, která duněla celou posilovnou. „No, aspoň něco pozitivního,“ kývla jsem na Amy. Písničku Can’t be touched od Roye Jonese jsem měla ráda a sem se vážně hodila.

„Je dobrá,“ usoudila Amy.

„Tu si pouští, jen když je v ringu,“ ozval se vedle nás dívčí hlas.

Otočila jsem se na ni. „Kdo?“

„No, Volkov, když trénuje na další zápas, pouští si tuhle písničku pořád dokola.“

„Je tady?“ vypískla Amy.

„Jasně, v ringu,“ přikývla ta holka a nasedla na rotoped.

Dívala jsem se na ni, jak šlape a přitom se tváří šťastně. Jak může mít někdo radost z toho, že nutí svoje svaly nemít svobodu slova? Mně stačilo doma zvedat poličky, a když moje svaly začaly protestovat, přijala jsem jejich žádost a radši si otevřela flašku vína. Byli jsme pak spokojení všichni. Já proto, že jsem měla své dobré pití, a moje svaly proto, že je nikdo nemučil.

„Představ si, že jsem četla, že jeho svaly mají taky svaly, a ty svaly těch svalů mají taky svaly,“ zašeptala Amy a vytrhla mě tak ze vzpomínky na nevydařené přidělávání poliček.

Nechápavě jsem se na ni podívala. „Cože?“

„To je fuk, jdu se nějak nenápadně přiblížit k ringu. Koupíš zatím ionťáky?“

„K čemu je to dobrý? Mám s sebou vodu.“

„Tu tady ani nevytahuj, sem si vlastní pití nosit nesmíš,“ zavrtěla hlavou.

„A to jako proč?“

„Pravidlo.“ Zatočila prstem nad hlavou. „Jdu si pro svého budoucího manžela.“

Dívala jsem se, jak odchází, a přemýšlela nad tím, že zdrhnu.

„Nedohrála náhodou před chvílí ta písnička?“ podívala jsem se na tu holku na kole.

„Jo, a?“ nechápala.

„Hraje znovu,“ ukázala jsem na obrovské repráky, které stály v každém rohu.

„Říkala jsem, že když je Volkov v ringu, pouští si jen tuhle písničku,“ pokrčila rameny.

„Skvělý,“ ucedila jsem a došla k baru, u kterého neprodávali mojita ani cuba libre. Byl tu ionťák za ionťákem a něco neidentifikovatelného, co jsem považovala za steroidové bonbóny.

„Dáte si?“ podíval se na mě mladý klučina.

„Víno tady asi nemáte, že ne?“

Vykulil na mě oči a ukázal na výběr za sebou. „Jen tohle, slečno.“

„Co byste mi doporučil vy?“ mrkla jsem na něj.

„To záleží na tom, jakou příchuť máte ráda. Mám tu ananas, jahodu, višeň…“

„Dám si ananas a jahodu.“

Při představě toho, jak tohle piju, jsem se skoro oklepala. Otočila jsem se, abych se podívala, na které mučidlo se zašiju, a narazila pohledem na muže, který seděl naproti mně.

„Ještě jsem neslyšel, že by se tu někdo ptal na víno,“ přivřel jedno oko. Opíral se lokty o kolena a paže měl jako čtyři moje nohy spojené dohromady.

„Všechno je jednou poprvé. Jestli sháníš bobule na růst ramen, abys je měl jako stromy, mají tu velký výběr.“

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou. „Jsem se svými rameny spokojený.“

„Projdeš dveřmi?“

„Občas mám problém,“ ušklíbl se a postavil. Musela jsem zaklonit hlavu, abych mu viděla do obličeje. Byla jsem mu sotva po prsa a moje drobné tělo proti tomu jeho monstróznímu vypadalo víc než směšně. Musel měřit skoro dva metry a měl pronikavé oči, takové ty, co vás bez sebemenší námahy dostanou do potíží.

„Ten zadek je pravej?“ mrkl na moje pozadí.

„Ne, vycpala jsem si ho polštářem, než jsem sem šla.“

„To bych si měl ověřit.“

Jeho tělo se ke mně nebezpečně přiblížilo. V nose mě zašimrala mužná vůně a já jí nasála o trochu víc, než bylo potřeba.

„Sáhni si a to poslední, co ucítíš, bude dopad na zem,“ ucedila jsem.

„Každá z holek tady by dala cokoli za to, abych si na ni sáhl.“

„Tak proč se vůbec zdržuješ se mnou, obře?“ povytáhla jsem nevinně obočí. Probodl mě očima a já v rychlosti sebrala oba ionťáky a protáhla se okolo něj. Když jsem na protější zdi uviděla ty fotky, přála jsem si umřít.

Všude byl on… On v ringu… On jako mistr světa… On v téhle tělocvičně… On, jak poráží jednoho soupeře za druhým…

Jak to, že jsem si toho zatraceně nevšimla předtím?

Byl to Volkov.

4.

Ať jsem se podívala, kam jsem chtěla, všude byli muži oblečení v těsných tílkách. Buď se na sebe dívali do zrcadla a u toho zvedali činky, anebo boxovali do pytlů, kterých tu visely mraky. Posilovna připomínala menší hangár pro letadla, bylo tu tolik místa, že se sem vešly i tři boxovací ringy. Dalo se to pochopit, jestliže byl Volkov boxer. Zhruba pětadvacet rotopedů bylo obsazených převážně ženskými návštěvnicemi, které více než na ujeté kilometry koukaly právě na onoho mistra.

Přemýšlela jsem, na co půjdu já, abych zabila zbývající dvě a půl hodiny. Podívala jsem se nad sebe a uviděla ten mučící přitahovací stroj. Museli jste se na něj zavěsit rukama a přitahovat tak celou svou váhu. Můj problém byl v tom, že já nebyla schopná se na to ani zavěsit. S mými sto šedesáti centimetry mi ještě dobrý půlmetr chyběl. A opravdu jsem tu nehodlala skákat, abych se alespoň špičkami prstů dotkla úchytů. Podrážděně jsem zavrčela a začala mumlat něco o diskriminaci malých lidí, když mě za boky popadly dvě velké silné ruce a zvedly mě do výšky.

„Co to sakra…?“ vypískla jsem.

„Dělej, chyť se,“ ozvalo se pode mnou. Rychle jsem se rukama zahákla za úchyty a podívala se na muže, který se přede mě postavil. Svaly, svaly a další svaly, pak hezký obličej a nízko na bocích posazené tepláky. Co to tady, do háje, bylo? Očividně se to v téhle oblasti hemžilo samými osvalenými hezouny. Připadala jsem si ne osm kilometrů od domova, ale rovnou na jiné planetě.

„Jsi tu nová, co?“ usmál se na mě.

„Tak nějak,“ zafuněla jsem. „Opravdu nebylo potřeba mě dávat nahoru.“

„Přitáhni se,“ kývl na moje zavěšené ruce, do kterých jsem začínala chytat křeče.

„Nezvládnu to,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Myslel jsem, že ses na to chtěla dostat, když jsi nadávala, že je to jen pro vysoký lidi,“ zasmál se.

„Rozmyslela jsem si to. Je mi to jedno, že je to pro vysoký lidi.“

„Tak se pusť.“

„Spadnu a zlomím si nohu.“

„Prosím tě, jsi ani ne dvacet centimetrů nad zemí.“

„Určitě je to víc,“ protestovala jsem.

„A to tam chceš jen tak viset?“ podivil se.

„Marone? Myslel jsem, že děláš na tom, aby ses dostal do první desítky,“ ozval se za mnou hluboký hlas, který jsem dnes už slyšela.

„Jasně, Zane, jen jsem myslel, že tahle trpasličí žena chce pomoct,“ ukázal na mě.

„Kdo je u tebe trpasličí žena, ty dutá hlavo,“ odsekla jsem.

„Nechce se pustit, bojí se, že si zlomí nohu.“

„Zvládnu to tu,“ odpověděl mu Zane.

Maron, nebo jak se ten hňup jmenoval, přikývl a vzdálil se.

„Chceš pomoct?“ zvedl ke mně Zane pohled, když se postavil přede mě.

„Ne.“

„Dobře,“ odpověděl mi klidným hlasem a posadil se na několik žíněnek naskládaných u zdi.

„To tady budeš jen tak sedět?“

„A ty tu budeš jen tak viset?“

„Jo,“ ušklíbla jsem se. „Rozhodla jsem se, že je to moje nová oblíbená činnost v téhle prokleté místnosti.“

Jeho smích se rozezněl tělocvičnou. „Proč se nechceš pustit?“

„Bojím se, že si zlomím nohu.“

„Tak proč jsi dovolila Maronovi, aby tě tam vysadil?“ nechápal.

„Nedovolila jsem mu to, prostě mě čapnul a byla jsem nahoře… Hele, nechceš si vzít třeba tričko?“ Kývla jsem hlavou k jeho nahé hrudi, která mě lehce rozrušovala.

„Proč? Líbí se ti, co vidíš?“ pousmál se.

„Ne, nelíbí.“

„Jsi lesbička?“

„Jo, jsem lesbička.“

„Jako vážně?“ Naklonil se víc dopředu.

„Jo,“ odpověděla jsem mu zcela vážně. Lhala jsem, ale chtěla jsem, aby se ode mě držel dál.

„Sundám tě.“

„Nemusíš, budu se tu houpat do zavíračky.“

„Jasně,“ uchechtl se. Jeho silné ruce mě chytily pod zadkem a lehce mě nadzvedly. Vůbec se při tom nijak nezatvářil – čekala jsem, že se mu na tváři objeví třeba lehčí grimasa, jako že jsem těžká… ale nic, prostě vůbec nic. Bylo to, jako kdyby zvedal dítě.

„Kdybys to chtěla vědět,“ zašeptal, „tak jsem ti právě teď sáhl na zadek a máš ho opravdu pevnej.“

„A kdybys to chtěl vědět ty, tak v okamžiku, kdy mě postavíš na zem, ti ukopnu hlavu.“

„Na to jsi moc maličká,“ zasmál se.

Stiskl moje půlky o něco víc a pak nechal celé mé tělo sjet po tom svém. Moje bradavky ztvrdly vzrušením a toužily, aby to zopakoval, ale můj mozek křičel STOP. Když jsem stála na zemi, zvedla jsem k němu prudce hlavu. Sahala jsem mu skutečně jen po prsa, a tak nebylo pochyb o tom, že vedle něj vypadám jako malá obézní čivava.

„Zajímalo by mě, nad čím právě teď přemýšlíš,“ přivřel oči.

„Nad tím, jak moc by mě bolelo za krkem, kdybych tě…“ Zarazila jsem se, když jsem si uvědomila, co ze mě vypadlo za slova.

„Dobře,“ zasmál se.

Zavřela jsem oči v trapnosti, která mě právě teď obklopila.

„Zoe, sakra, všude tě hle… Panebože, vy jste Zane.“

Díky bohu za to, že se Amy objevila právě v tento okamžik.

„To budu já,“ zamračil se Zane.

„Mohla bych se s vámi vyfotit?“

„Jo jasně,“ přikývl a naklonil se společně s ní k telefonu.

„Amy, počkám na tebe venku, já jsem pro dnešek skončila,“ řekla jsem jí. Ne že by mě snad po jeho boku vnímala. Zane se pootočil a vyprovázel mě pohledem.

Tak tady jsem byla naposled, pomyslela jsem si. Nejen že mě posilovna opět utvrdila v tom, že tohle není pro mě, ale jako bonus jsem ze sebe udělala totálního idiota před krásným chlapem. Co víc jsem si mohla přát.

Když Amy po půl hodině vyšla ven, proklínala jsem ji. „Cos tam sakra dělala tak dlouho?“

„Povídala jsem si,“ zasnila se.

„Proboha, jsi jak malá,“ protočila jsem oči.

„Ještě řekni, že se ti nelíbil?“

„Je hezkej, ale jinak bude úplně dutej. Boxeři mají prej vymlácený mozky.“

Zavrtěla hlavou. „A tos slyšela kde?“

„Už ani nevím,“ pokrčila jsem rameny a nastoupila do jejího auta. Byl přede mnou jeden z dlouhých víkendů, kdy jsem doufala, že bude máma natolik při smyslech, abychom si mohly vyjít aspoň ven.

5.

Když jsem se dostala domů, bylo odpoledne a máma spala. Nemělo cenu ji budit. Proto jsem si otevřela notebook a najela na stránky agentury, která zprostředkovávala práci. Musela jsem začít opět vydělávat. Peníze se tenčily a máminy léky stály majlant.

Kromě pár nabídek na práci manažerky, na kterou jsem neměla potřebnou školu, jsem objevila jednu nabídku uklízečky kanceláří. Okamžitě jsem zvedla telefon a vytočila jejich číslo.

„Prosím, kancelář doktora Stonera.“

„Dobrý den,“ řekla jsem, když se konečně místo vyzvánění ozval ženský hlas. „Volám ohledně inzerátu na nabídku práce.“

„Nabídku práce?“ zopakovala po mně.

„Ano, uklízení kanceláří,“ upřesnila jsem.

„Ach, tohle. Lituji, slečno. Místo už je obsazené.“

„Samozřejmě,“ zašeptala jsem. Žena zavěsila a linka ohluchla. Pokud to tak půjde dál a neseženu práci, budeme do měsíce na mizině. Zvedla jsem se od stolu přesně ve chvíli, kdy venku zastavilo černé SUV. Vystoupila z něj žena v kostýmku, s načesanými vlasy a perfektním make-upem. Sledovala jsem její kroky až k našemu domu. Díky tomu, že jsme bydleli v přízemí a měli výhled na silnici, jsem si ani nepřipadala jako šmírák. V rukou držela bílou obálku, došla s ní až k poštovním schránkám a vhodila ji do jedné z nich. Pak se u mě v bytě rozezněl zvonek a já si skoro nadělala do kalhot.

„Sakra,“ vyhrkla jsem.

Žena nečekala na to, až vylezu z domu. Prostě nasedla do auta a odjela. Natáhla jsem na sebe bundu a vydala se podívat, jestli obálku, kterou nesla, hodila do mé schránky. Modlila jsem se, ať to není exekuce nebo něco podobného. Venku byla větší zima než ráno, vypadalo to, že podzim už udeřil v plné síle.

Přitáhla jsem si bundu blíž k tělu a otevřela schránku. Skutečně v ní byla obálka nadepsaná mým jménem. Vrátila jsem se s ní dovnitř a nedočkavě ji roztrhla, přitom si z ramen sundávala bundu.

Slečno Ridgesová,

dostavte se prosím dnes do restaurace Plaza v 19 h.

Děkuji a těším se na viděnou.

Dívala jsem se na bílý papír, na kterém stálo moje jméno. Vzkaz byl bez podpisu. Lámala jsem si hlavu s tím, kdo všechno zná moje příjmení, kdo všechno ví, kde bydlím, a kdo chce moji kladnou reakci. Přeložila jsem papír tak, abych schovala text, a začala pochodovat přes místnost. Co když to byla šance?

Ale proč mi dopis doručovala žena, která vypadala, jako když vyšla z kanceláře Mužů v černém? Proboha, co když mi taky vymažou paměť?

Nejsi ve sci-fi filmu, ty blbko, napomenula jsem se.

Na druhou stranu, nemám co ztratit. Usedla jsem zpět ke stolu a na internetu našla, jak je Plaza daleko. Výborně, pouhou hodinu cesty, když půjdu pěšky. Veřejnou dopravou patnáct minut. To by se dalo, ale co na sebe? Nevěděla jsem, na jakou příležitost se obléct, a ani jsem nevěděla, jak Plaza uvnitř vypadá. Nikdy jsem tam nebyla. Zbývala mi poslední možnost. Znovu jsem ze stolu zvedla telefon a vytočila číslo na Amy.

„Potřebuju tě,“ vyhrkla jsem do telefonu, jakmile to zvedla.

„Něco s mamkou?“ zeptala se ustaraně.

„Ne, ne, spí. Potřebuju, abys přišla, musíš se na něco podívat.“

„Deset minut,“ odpověděla mi a zavěsila. Co po mně sakra chtěla žena v černém…

***

„No a co?“ podívala se na mě Amy, když otevřela dopis.

„Co mám dělat?“

Protočila oči. „Jít tam, ty blbko, co když ti chtějí něco důležitýho?“

„Ženská jako ona chce něco důležitýho po mně?“ namítla jsem.

„Třeba byla jen prostředník.“

„A určitě tam na mě čeká princ v bílé zbroji, s kyticí rudých růží a bude mě žádat o ruku,“ ušklíbla jsem se.

„Hele, to jsou moje pohádky,“ zavrtěla hlavou.

„Přesně,“ přikývla jsem. „A já nejsem ty, čekám nějakou levárnu.“

„Ne vždycky je všechno špatné, Zoe,“ pokrčila rameny. „Takže tam půjdeš a vyslechneš si, co ti chtějí. Když nic jiného, aspoň se pořádně najíš.“

„Jasně, to zní rozumně.“

„Fajn, a teď otevři skříň, najdeme ti něco sexy.“

„Nemůžu tam jít za štětku.“

„Takový věci ani nemáš,“ uchechtla se.

„A co máma?“ Podívala jsem se na zavřené dveře její ložnice.

„Počkám tu s ní,“ navrhla. „Když to bude nabídka práce, aspoň budu vědět, že tu netvrdnu zbytečně.“

„Proč by to měla být nabídka práce?“ nechápala jsem.

„Tak kvůli čemu jinýmu by tě někdo zval?“

„Já jsem svoje žádosti rozesílala jen do agentur, skoro ze všech mi přišlo, že nabídka, kterou poptávám, je obsazená.“

„Pořád je tu jednoprocentní šance na úspěch,“ plácla mě po zádech. „Tak dělej, vyndej oblečení. Mrkneme, co s tebou.“

***

„Jsi si jistá, že mám jít v tomhle?“ podívala jsem se na Amy pochybovačně.

„Vypadáš úžasně.“ Otočila mě dokola. „Vynikl ti zadek.“

„No právě,“ utrousila jsem a prohlédla se v zrcadle. Měla jsem na sobě upnuté koktejlky tělové barvy.

„A k tomu tyhle tělovky,“ podala mi lodičky na vysokém podpatku.

„Upadla jsi? Víš, jaká je to dálka?“

„A ty jako hodláš jít pěšky, nebo co?“ vykulila oči.

„Pojedu městskou,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Tak vidíš,“ natáhla ke mně ruku s lodičkama.

Ani jeden kousek toho oblečení nebyl můj. Když Amy viděla můj bohatý šatník, rozhodla se, že pro něco zajede k sobě domů.

„A ještě tady tohle.“

Černý kabátek, který měl přijít přes šaty, vypadal asi nejlépe.

„Mám v tom velký prsa.“

„Buď ráda, určitě u stolu bude minimálně jeden chlap.“

Povzdechla jsem si, zajela rukama do kabátu, na nohy nazula lodičky a podívala se na Amy.

„Sakra, jsem dobrá.“

Rozesmála jsem se. „Ty?“

„Samozřejmě, jsi sexy jako peklo.“

„Je mi špatně.“

„Tak se nadechni a vkroč do Plazy pravou nohou.“

„Asi potřebuju na záchod.“

„Zvracet?“ vytřeštila oči.

„Ne, budu mít průjem.“

„Tenhle okamžik ti změní život,“ ušklíbla se.

„Jo, nadělám si do šatů, to mi teda vážně změní život.“

„Život není vždycky o hovně,“ mrkla na mě. Nevydržely jsme to už ani jedna. Vyprskla jsem smíchy a ona po mně hodila malé černé kožené psaníčko. „Běž a ukaž jim, jak sexy dokážeš být i s hovnem na šatech.“

„Jsi hrozná,“ smála jsem se.

„Ještě že mě máš.“

„Pravda.“ Objala jsem ji a ukázala na papírek připevněný na lednici. I když věděla, co má s mamkou dělat a jaké léky jí v kolik hodin podat, chtěla jsem mít jistotu.

***

Městská doprava byla v tomhle městě peklo, vzhledem k pozdní večerní hodině jsem se trochu bála. Vystoupila jsem a ocitla se přímo naproti restauraci, která křičela luxusem.

Nadechla jsem se pěkně zhluboka, jak mi radila Amy, a vykročila k proskleným dveřím, které mi, jak jsem doufala, nabídnou nové zítřky.

6.

„Dobrý večer, vítejte v Plaze,“ usmála se na mě hosteska, která byla určitě mladší než já.

„Dobrý večer,“ kývla jsem na ni a přidala úsměv.

„Máte rezervaci?“

„No, byla jsem pozvaná dnes na sedmou hodinu.“

„Slečna Ridgesová?“

„Víte, kdo jsem?“ povytáhla jsem obočí.

„Bylo mi řečeno, že přijde krásná žena a nebude mít absolutně žádné tušení, proč tu je. Takže předpokládám, že jste to vy,“ mrkla na mě.

„V tom případě popis sedí.“

„Pojďte prosím za mnou.“

Vykročila jsem za ní a rozhlédla se okolo sebe. Tahle restaurace byla pro snoby a já se sem opravdu nehodila. „Víte, mám pocit, že ta pozvánka, kterou jsem dnes dostala, přišla omylem. Podle mě tu nemám co dělat,“ promluvila jsem k hostesce.

Otočila se na mě s úsměvem. „Váš kabát, prosím.“

Podívala jsem se na její nastavenou ruku, rychle si kabát stáhla a podala jí ho. „Nevím, jestli jste mě slyšela, ale já tu vážně nemám co dělat.“

„Stůl číslo tři, prosím, přeji krásný večer.“ Absolutně ignorovala, co jsem jí říkala.

„Líbí se mi, když žena dodrží čas.“

Ten hlas mi byl povědomý. Otočila jsem hlavu a podívala se ke stolu číslo tři. Seděl u něj Volkov.

„Měla bys rozhodně zkusit tohle maso, je to výborný,“ mrkl na mě a lehce mávl vidličkou s nabodnutým kouskem.

„Co tady sakra dělám?“

„Máš se mnou schůzku,“ pokrčil rameny a maso si strčil do pusy. Způsob, jakým si ho položil na jazyk, mě donutil rychle usednout k jeho stolu, abych všem tady neukázala, jak moc mě to dostalo. Proti mé vůli mi z něj zeslábla kolena, takže jsem si nebyla jistá, jestli bych se neskácela na luxusní koberec.

„Co chceš?“ podívala jsem se na něj.

„Chci, abys mě hezky pozdravila,“ vrhl na mě pohled a ochutnal víno, které mu právě nalil číšník. „Může být.“

Přede mnou se objevila sklenka a začala se plnit červeným vínem nepochybně drahé značky.

„Ahoj,“ usmála jsem se na něj ironicky. „Takže, co chceš?“

Volkov se podíval na číšníka, který vykulil oči nad mým stylem mluvy a s omluvou se vzdálil.

„Víš, proč jsem tě sem dneska pozval?“

„Kdybych to věděla, určitě bych nepřišla,“ odfrkla jsem si a napila se ze skleničky. Bože, tak lahodně vyvážená chuť. Přivřela jsem oči a ze rtů mi unikl slabý sten nad tou dobrotou.

Zane si odkašlal a upřel na mě oči. „Mluvil jsem s Amy.“

„A?“ Nechtěla jsem na sobě dát znát, že absolutně netuším, o čem to mluví, ale dalo se jasně pochopit, že ta mrcha dobře věděla, kdo mě v Plaze bude čekat.

„Řekla mi o tobě všechno.“

„Proč by to dělala?“ zavrtěla jsem nechápavě hlavou.

„Protože ti chce pomoct,“ odpověděl mi.

„Mně nemůže nikdo pomoct,“ pousmála jsem se a protočila skleničku v prstech.

„Máte vybráno?“ vyrušil nás číšník, který nám přišel dolít víno.

„Dám si steak na pepři,“ odpověděl mu Zane.

„A slečna?“ Podíval se na mě, když si dopsal Zaneovu objednávku.

„Já si nic nedám, děkuji,“ pousmála jsem se.

„Slečna si dá tu nejlepší panenku s nivovou omáčkou,“ odpověděl za mě ten obr.

Střelila jsem po něm pohledem a ve svých představách ho zatahala za ty sexy vousy. Číšník si zapsal naše, nebo spíše Zaneovy požadavky a odešel.

„Jak mi můžeš objednat jídlo, u kterého nevíš, jestli na něj nejsem třeba alergická?“

„Vím o tobě všechno, co potřebuju, a ani na nivu, ani na maso alergická nejsi. Stejně jako nejsi lesbička,“ odpověděl.

Manželský pár, který okolo nás právě procházel, se na něj otočil, jako kdyby z pusy vypustil nějaké zaklínadlo.

„Co chceš, Zane? Nepozval jsi mě přece na večeři, protože jsi zrovna neměl nikoho jiného po ruce.“

„Jak říkám, chci ti pomoct. Nabídnout ti práci.“

Vyprskla jsem smíchy. „A co u tebe budu jako dělat? Otírat ti prach z činek?“

Trochu nakřivo se pousmál a napil se vína. Když skleničku odložil, podal mi papír, který měl celou dobu položený vedle sebe. „Přečti si to.“

Rozložila jsem papír a vykulila oči.

Dohoda o mlčenlivosti, ochraně informací a zákazu jejich zneužití, kterou uzavřeli dle ustanovení § 1746 odst. 2 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, v platném znění níže uvedeného dne…

Přeskočila jsem všechny paragrafy a ustanovení a zaměřila se na text pod nimi.

Nabídka smlouvy zahrnuje kontrakt na období jednoho roku. Náplní této vysoce důvěrné dohody je doprovázení pana Volkova na tréninky, zápasy a společenské akce, vystupování před médii a veřejností v roli jeho partnerky. Časový rámec těchto povinností je neomezený a bude plně podléhat plánům pana Volkova. Další povinností vyplývající z této smlouvy je náležitým způsobem plnit další dílčí požadavky pana Volkova v rámci dohody o veřejném působení…

Dál už nebylo nutné číst. Nahlédla jsem na celkovou částku, která obsahovala šest nul, a kdybych tu seděla sama, spadla by mi čelist až na zem.

Podívala jsem se na něj. „Nabízíš mi milion eur za to, že ti budu dělat štětku?“

„Pšššt.“ Rozhlédl se okolo sebe. „Řekl bych, že nic z toho, cos řekla, na tom papíře není napsané.“

„Chceš po mně, abych ti byla dvacet čtyři hodin denně k dispozici,“ zašeptala jsem podrážděně.

„Ano, to skutečně chci.“

„Pokud o mně víš všechno, víš taky moc dobře, že to nemůžu, i kdybych chtěla.“ Což nechci.

„Pokud jde o tvou matku, tak o tu bude postaráno na jedné z nejlepších klinik v zemi.“

Zabiju Amy, pomyslela jsem si.

„Proč? Proč mi chceš pomoct? Jsem jen další holka v davu. Mohl sis vybrat kteroukoli jinou,“ rozhodila jsem rukama.

„Mohl,“ připustil. „Ale žádná se mi nezamlouvala tak jako ty.“

„Proč to chceš před médii sehrát? Myslím si, že by ti kdejaká padla k nohám a s radostí se tvářila, že je tvoje skutečná přítelkyně.“

„Taky by to díky tomuhle typu ženy pohořelo. Potřebuju k sobě ženu, která má ostrý jazyk, ale dokáže v sobě udusit potřebu vyzvracet všechno o mém životě médiím.“

„Proto ta smlouva o mlčenlivosti?“

„Přesně tak.“

„Ale proč?“ nedalo mi to. „Proč tohle celé? Proč potřebuješ předstírat, že máš přítelkyni?“

Zane si dlouze povzdychl a očividně zvažoval, co mi může a nemůže prozradit. „Řekněme, že můj obor není jenom o tom, co předvedu v ringu, ale je důležitý i můj mediální obraz. A ten nebyl jistou dobu zrovna nejlepší… Asi chápeš, že v mé situaci není snadné najít někoho na vážný vztah,“ vysvětloval tlumeným hlasem, abych ho slyšela jen já. „Zaprvé trávím všechen čas tréninky, cestováním, zápasy a dalšími tréninky. Nemám moc příležitostí se seznamovat se ženami, a když přece…“

„Tak nikdy nevíš, jestli o tebe mají zájem kvůli tobě, nebo kvůli tomu… všemu okolo,“ zakroužila jsem prstem, čímž jsem shrnula jeho slávu a peníze.

Upil ze své skleničky a přikývl. „Jo, tak nějak. A zadruhé mě fakt nebaví to ani zkoušet. Na to je můj čas až příliš drahý. Jenže pokud bych měl vedle sebe milující přítelkyni, která bude na každém zápasu a tréninku, bude po mém boku na akcích, a média budou mít na stříbrném podnose pohádkový příběh o lásce, pomůže mi to v mnoha ohledech. Tenhle rok pro mě bude klíčový, nejdůležitější v mé kariéře. A mediální obraz v něm bude hrát podstatnou roli, ať se mi to líbí, nebo ne,“ povzdechl si trošku, z čehož jsem usoudila, že je to ta druhá varianta a je mu to proti srsti. „Proto už jsem si nějakou dobu pohrával s myšlenkou, že bych zkusil tenhle způsob,“ kývl na mě. „Najít ženu, která by byla ochotná to se mnou sehrát.“

Pomalu jsem přikyvovala. Bylo mi jasné, že některé části minimálně zjednodušil, nebo úplně vypustil, ale začínalo mi to dávat aspoň kapku smysl. „Dobrá… A tím se dostávám ke své původní otázce. Proč zrovna já? Vždyť mě vůbec neznáš.“

„Jo, jsem si vědom toho, že riskuju,“ přiznal. „Ale když jsem tě viděl v gymu… nejdřív, jak se ptáš na baru, jestli nemají víno, a potom jak visíš na té hrazdě… no zkrátka, něco na tobě mě upoutalo. Možná ta tvoje prořízlá pusa,“ trochu se zasmál. „Říkej tomu třeba instinkt. A když jsem se pak náhodou dal do řeči s tvou kamarádkou a zjistil, jaká jsi a jak se s tebou věci mají… rozhodl jsem se zariskovat, částečně i proto, že odjezd na turné je za rohem, takže nemám zrovna čas pořádat výběrová řízení. Z mého pohledu jsi ideální kandidátka a zároveň jsi v situaci, kdy ti moje nabídka vyřeší většinu tvých problémů, takže…“ Odmlčel se, protože se u stolu objevil číšník s talíři našeho jídla.

„Děkuji,“ pousmála jsem se, když přede mě položil, co mi Zane objednal.

Musím přiznat, že to vypadalo opravdu nádherně a božsky to vonělo. Neudržela jsem se a s přivřenýma očima nasála lahodnou vůni.

„Spát s tebou nebudu,“ navázala jsem na naši debatu.

„Přeji dobrou chuť,“ ozval se číšník, o kterém jsem si myslela, že už dávno odešel. Střelila jsem po něm pohledem, byl rudý až za ušima.

„Možná bych ti měl zaplatit kurzy chování,“ ucedil Zane.

„Možná bych se ti na to všechno mohla vykašlat, prostě se dobře najíst a jít si po svým.“

„A kdo tvojí mámě koupí příští měsíc prášky?“ povytáhl obočí. „Mysli hlavně na ni. Lidi na klinice jí dají lepší péči než ty doma.“

Sklopila jsem hlavu a zadívala se na jídlo, které po jeho slovech ztratilo své kouzlo. „Pokud to přijmu, co ode mě teda budeš chtít?“

„Všechno,“ odpověděl a ukrojil si kus steaku.

„Všechno jako… úplně všechno?“

„Ano, musíme vypadat jako pár.“

„Paparazzi mít v ložnici nebudeš, ne?“

„Ne, to skutečně nebudu,“ zasmál se. „Ale před zápasem se musím uvolnit, pomáhá na to jedině sex,“ zahýbal na mě obočím.

Jen stěží jsem se ovládla, abych nevyprskla smíchy. „Podepíšu tu smlouvu, ale spát s tebou nebudu.“

„Podmínka to samozřejmě není,“ odpověděl a zatvářil se neskutečně sebejistě. „Ale vsadím se, že mě o to budeš ještě prosit.“

„Radši si strčím tuhle vidličku do zadku, než abych tě prosila,“ ucedila jsem tak, aby mě slyšel jen on.

Jeho výraz se změnil, z namyšleného úsměvu se vytratila jiskra a on se rozkašlal. Když mi došlo, co se děje, rychle jsem vyskočila ze židle a bouchla ho do zad. Bylo to, jako kdybych praštila do skály.

„Jsem v pohodě,“ ujistil mě a ještě trochu zakašlal.

„Škoda, myslela jsem si, že se udusíš a já budu mít o starost míň, miláčku,“ usmála jsem se na něj sarkasticky.

Když viděl, že se nechystám posadit zpátky naproti němu, taky se zvedl a vzal mě za zápěstí. „Kam jdeš?“

Všichni hosti na nás upřeli oči a mně začalo být nepříjemně po těle. Zaklonila jsem hlavu, abych na něj viděla, a přejela mu prsty po tváři. „Uvidíme se před odjezdem na tvoje turné.“

I kdybych mu chtěla dát pusu, nezvládla bych to sama. Musel by se sklonit. A já byla ráda, že to neudělal, už takhle jsme měli pozornost všech návštěvníků restaurace, kteří nás nepokrytě pozorovali.

„Co to jídlo?“

„Dojez to za mě,“ navrhla jsem a vyprostila ruku z jeho sevření. Došla jsem k hostesce, která mi podala můj kabát a s vykuleným pohledem se mě zeptala, zda je všechno v pořádku.

„Samozřejmě, jen máme se snoubencem rozdílné názory,“ usmála jsem se. Otevřela jsem dveře a tělem mi prostoupil chlad noci. Přesně to jsem právě teď potřebovala.

7.

„Vědělas to,“ zaútočila jsem na Amy hned mezi dveřmi. Když jsem došla do kuchyně, seděla za stolem a uculovala se na mě.

„Samozřejmě.“

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Protože bys tam nešla.“

„To si piš, že bych tam nešla,“ zavrtěla jsem hlavou a vrátila jí kabát.

„Nabídl ti práci?“

Odfoukla jsem si vlasy z čela. „Jo.“

„A?“

„A co? Ještě nevím, jestli to vezmu.“

Protáhla obličej. „No, musím říct, že z těch nabídek, co máš, bych se taky zrovna nad tímhle rozmýšlela.“

„Nesnáším tě,“ zafuněla jsem, když jsem si přetáhla šaty přes hlavu.

„To mi řekneš, až si ho budeš brát,“ mrkla na mě.

„To víš a na svatbu si povezu prdel v bentley,“ zamračila jsem se.

„To je u něj dost reálný,“ přikývla. Protočila jsem oči a podala jí lodičky. „Spodní prádlo už jsi měla svoje, viď?“

„Ha, ha,“ rozesmála jsem se.

„Tak co, vezmeš to?“ naléhala na mě.

Sáhla jsem do psaníčka, kam jsem předtím zasunula dohodu o mlčenlivosti, a podala ji Amy. „Čti.“

Nechápavě se na mě podívala a pak se sklonila k papíru. „Dohoda o mlčenlivosti. Je snad Christian Grey?“

„Podívej se až dolů,“ ukázala jsem prstem na sumu, kterou mi nabídl.

„Do prdele,“ vydechla. „Nabídl ti mega za to, že s ním budeš spát?“

„Nebudu s ním spát.“

Podívala se na mě stejně jako Zane, se samolibým úsměvem, jako kdyby věděla, že se moje nohy samy rozevřou a celého ho pohltím.

„Myslím to vážně.“

„Tak to budeš mít za ten rok opravdu prasklou vagínu,“ rozesmála se.

„Najdu si někoho na těch cestách, když mě celibát omrzí,“ pokrčila jsem rameny.

„To nemůžeš,“ namítla a dál si pročítala dohodu.

„Proč bych nemohla?“

„Jasně tu stojí, že intimní poměr s Volkovými zaměstnanci se trestá okamžitou výpovědí.“

„Vidíš, takže to znamená, že je trestné, i kdybych spala s ním.“

„Ne, on je tu uvedený jako jediný možný partner.“

„Ukaž mi to,“ naklonila jsem se k ní. „Neměla jsem moc času si to tam pročítat.“ Projela jsem očima řádky a vztekle se kousla do rtu. „Nebudu s ním spát. Hele, našla jsem kličku! Nemůžu spát s nikým z jeho personálu, ale o cizích tam není žádná zmínka.“

„Věř mi, že po měsíci s ním budeš mluvit jinak. A nebudeš chtít nikoho jiného.“

Odfrkla jsem si. To se nestane.

„Hele, pokud hodláš tu smlouvu podepsat, máš mu ji poslat na tuhle adresu,“ ukázala mi Amy větu, která obsahovala i jeho telefonní číslo.

„Určitě budu vyhazovat peníze za známku,“ zamítla jsem to. „Dám mu to osobně a omlátím mu o hlavu ten jeho sex.“

„To spíš on omlátí tebe, o matrace,“ vybuchla smíchy.

Vytrhla jsem jí papír z ruky a naškrábala na něj svůj podpis. Za ten milion a péči o mamku to prostě stojí.

„Jsem ráda, žes tam šla,“ mrkla na mě Amy. Objala jsem ji a poděkovala za dnešní večer. Dala mi pusu na tvář a mezi dveřmi mi mávla na rozloučenou.

Dnešní večer jsem přežila, pomyslela jsem si, nebude to s ním tak těžké. Prošla jsem chodbou k mámině ložnici a nakoukla dovnitř. Dnešek prospala a já doufala, že zítra jí bude lépe.

***

Víkend se přehoupl tak rychle, že jsem se nestihla ani rozkoukat a mamka se zabydlela na klinice, kterou zařídil Zane. Sice nevěděla, kde jsem na to vzala peníze, ale když mě nazvala sestrou Vivien, ničemu jsem se nedivila. Nevěděla, kde je, nevěděla, kdo je. Klinika byla opravdu nádherná, moderní a přizpůsobená přesně pro pacienty, jako je ona.

„Kdyby něco, zavoláte?“ zeptala jsem se asi po stopadesáté sestřičky, která měla mámu na starost.

„Ničeho se nebojte, slečno. Pan Volkov nám dal všechny potřebné informace.“

„Pan Volkov vám dal informace?“ povytáhla jsem obočí.

„Ano, zavolat, kdykoli by se něco dělo.“

Sklopila jsem hlavu. „Stejně bych nestihla přijet.“

Jeho turné v boxu bylo celosvětové, pokud by ho někdo nevyřadil. Musí obhájit titul na další sezónu. Aspoň tohle jsem od Amy věděla.

„Prý ani s tímto nebude problém, nasednete na letadlo a jste tu během pár hodin. Nebojte se, slečno.“ Povzbudivě mě vzala za rameno. Pro Zanea očividně nebylo nic problém.

Otočila jsem se na mamku, která další sestřičce vyprávěla o tom, jak měla kdysi dceru. Když jí sestřička ukázala, že ta dcera stojí ve dveřích pokoje, zavrtěla hlavou. Její dcera prý umřela při porodu. Už byla zase pryč. Se slzami v očích jsem opustila kliniku a nasedla k Amy do auta.

„Jsi v pořádku?“

„V pohodě,“ zašeptala jsem a otřela si slzu.

„Bude jí tu dobře, a i když to teď vyzní hnusně a jako že jsem mrcha… Budeš konečně volná.“

Přikývla jsem, neměla jsem jí na to co říct. Měla pravdu, ale byla to moje máma…

***

„Zlato, užiješ si to,“ usmála se Amy, když zastavila na malém letišti v Budapešti.

„To doufám,“ přikývla jsem a vystoupila z auta. „Budu ti volat, kdykoli to bude možné.“

„S tím počítám.“ Chytila mě okolo krku a přitáhla si mě do objetí.

„Mám tě moc ráda,“ zašeptala jsem.

„A já tebe. Za měsíc jsi tu jak na koni.“

„Znáš jeho harmonogram zápasů líp jak já,“ zavrtěla jsem hlavou.

„To bude tím, že jsem se do něj zabouchla ještě dřív, než jsi ty zjistila, že existuje.“

„To jsem celá já,“ rozhodila jsem rukama.

„Zoe?“ zavolala na mě, když jsem se otočila směrem k soukromému letadlu, u kterého už všichni čekali.

„Jo?“

„Ukaž mu číču, jo?“

Myslím, že jsem byla rudá až na zadku, protože Amy museli všichni slyšet. Zavrtěla jsem hlavou a pobaveně došla až k letadlu.

„Jdeš pozdě,“ ucedil Zane místo pozdravu.

„Taky tě zdravím,“ usmála jsem se na něj mile. „Díky, měla jsem dobrý den a ty?“

Přejel mě pohledem od hlavy až k patě a vystoupal schůdky do malého letadla.

„Kdo mu nasral na rukavice?“ Pohlédla jsem na muže, který mě se zájmem sledoval.

„Od rána má špatnou náladu, bude to zítřejším zápasem. Toho si nevšímej. Jsem Duke,“ natáhl ke mně sympaťák ruku.

„Zoe,“ kývla jsem. „Jsi taky z Ukrajiny? Nevypadáš na to.“

„Jsem něco jako jeho vzdálený bratranec a sparingpartner v jednom. Můj táta byl Ital.“

„Sparing co?“

„Sparingpartner, jsem s ním v ringu. Vylepšujeme techniku a mlátí do mě, když má zlost,“ pousmál se.

„A to děláš dobrovolně? Vážně?“ divila jsem se a stoupala po schůdkách.

„Občas mě taky nechá bouchnout,“ zasmál se.

Vstoupila jsem do malého letadla. V takovém jsem se ocitla poprvé v životě. Nechtěla jsem vypadat jako úplný troll, proto jsem svůj batoh podala Dukovi a sedla si naproti přes uličku, dost daleko od Zanea.

„Tohle si pročti,“ podal mi starší muž štos papírů.

„K čemu?“ nechápala jsem.

„Paparazzi se budou ptát na různé záludné otázky. Měla bys o Zaneovi vědět všechno,“ pokrčil rameny.

„Já jsem o sobě nic nesepsala,“ podívala jsem se na něj.

„To jsi nemusela, ví o tobě všechno nazpaměť.“

Podívala jsem se na Zanea, který se samolibě usmíval.

Zase…

8.

Cesta z Budapešti do Detroitu byla opravdu dlouhá a unavila mě jako kotě. Nechápala jsem, kde mužská část osazenstva bere energii na smích a debaty. Na palubě nás bylo celkem šest. Já, Zane, Duke a starší muž, od kterého jsem dostala ty papíry – u něho jsem dlouho váhala, jakou má roli, a nakonec se ukázalo, že je to Zaneův otec a manažer v jednom. Tým doplňovala jedna kuchařka, která Zaneovi vařila nutričně vyvážená jídla, a masérka.

Všichni se ke mně chovali moc hezky, až na onu zmíněnou masérku. Nebavila se a jen se na mě mračila. Řekla bych, že se slečnou Bakerovou budu mít menší problém. Cokoli, co Zane řekl, odměnila přezářivým úsměvem. Po chvíli mě za ni začala bolet pusa. Nedokázala jsem si představit se takhle usmívat celých dvanáct hodin, co jsme letěli.

Vystoupila jsem z letadla a celá rozlámaná se protáhla na schůdkách, když vtom mě oslepily blesky fotoaparátů. Rychle jsem zavřela pusu a začala couvat zpět do letadla, ale narazila jsem zády do tvrdého těla. Nemusela jsem se otáčet, abych poznala, kdo to je. Kdybych zavřela oči, poznala bych jeho vůni mezi tisíci jinými.

„Usmívej se,“ zašeptal mi do ucha a vtiskl mi polibek na krk.

Zaklonila jsem hlavu a chtěla se ztratit v jeho mohutném těle. Jak jsem se měla usmívat? Měla jsem na sobě pohodlné, bílé tepláky, fialové tričko s dlouhým rukávem a na nohou válenky, jako kdyby venku bylo mínus dvacet stupňů. Moje vlasy neviděly dvanáct hodin hřeben a make-up už vzal určitě taky za své.

„Mám na hlavě roští,“ sykla jsem.

„Prostě se usmívej,“ oplatil mi stejně. Udělala jsem, co řekl. Obtočil ruku okolo mého pasu a přitáhl si mě blíž k sobě.

„Pane Volkove, jak se cítíte?“

„Hodláte předat svůj pás?“

„Obhájíte titul?“

„Jak se jmenuje vaše snoubenka?“

„Slečno… haló, slečno…?“

Jejich hlasy byly všude. Sklopila jsem hlavu a nechala Zanea, ať mě provede přes ten dav lidí, který toužil ukořistit si z jeho života kousek pro sebe.

„Zane… Zane! Je to jen další v řadě? Nebo bude mít speciální místo po vašem boku jako vaše bývalá manželka, kterou jste nechal na holičkách?“

Zane ztuhl a zastavil se na místě. Jeho prsty se mi bolestivě zaryly do boku. Myslím, že si v tu chvíli ani neuvědomoval, že to dělá. Bleskově se za námi objevil Duke.

„Jdi dál. Nevšímej si jich.“

Jenže Zane stál na místě a nepohnul se ani o centimetr.

„Slečno, jste připravená, že odejdete s prázdnou?“

Zaneovo tělo se pohnulo a jeho prsty pustily můj bok. Instinktivně jsem ho chytila za mikinu. Podíval se na mou ruku svírající látku a pak vyhledal můj pohled. Zavrtěla jsem hlavou. Rozbouřené moře v jeho očích, divoké a nelítostné, se pozvolna měnilo na klidnou zeleň. Přitáhla jsem si ho zpět k sobě. Zavrčel a znovu mě pevně objal. Rychle jsme prošli davem těch hladových šelem a ocitli se u přistavených aut.

„Vždycky je to stejný a vždycky tě to dostane, ty blbečku. Kdybys po něm vystartoval, stálo by tě to zápas,“ zavrtěl Duke naštvaně hlavou.

Střílela jsem pohledem z jednoho na druhého a nechápala, o co tam šlo. Zane byl ženatý? Nikdo mi nic neřekl a já nechtěla vyzvídat. Až bude chtít, řekne mi to sám. Ale jak jsem zatím měla možnost Zanea poznat, s nějakým důvěrným rozhovorem jsem spíš nepočítala.

„Zoe, máš podepsanou tu smlouvu?“ otočil se na mě jeho otec Viktor. S přikývnutím jsem mu ji podala. „Díky,“ usmál se na mě trošku křivě. Stejně jako jeho syn i Viktor býval dříve profesionální boxer, jen v nízké váhové kategorii.

Zane na něj zamračeně pohlédl. „Kde se sejdeme s mámou?“

„Bude v Miami. Na svatbě tvé sestry.“

„Jo, jasně, skoro bych na to zapomněl,“ ušklíbl se Zane. „Ještě pořád se nikomu nepodařilo rozmluvit jí toho pitomce?“

Viktor si povzdechl a podíval se ven z okénka.

„Co?“ Zane pokrčil rameny. „Co jsem zase řekl?“

„Jednou pochopíš, že láska je v životě důležitější než se stát šampionem,“ zašeptal jeho otec.

„To se nikdy nestane,“ zavrtěl hlavou. „Dokážu skloubit oboje najednou.“

„Rodina je na prvním místě. Až se ti narodí syn, poznáš to sám.“

„Kdyby Chloe nezbouchnul, nemusel skončit,“ ucedil Zane. „A kdyby nebyl idiot, co kvůli rodině nechá boxu, domlátil bych ho. A ty to víš.“

„O co tady jde?“ šeptla jsem směrem k Dukovi, který seděl vedle mě.

„Přečti si ty papíry, co ti Viktor dal. Dozvíš se tam o Zaneovi hodně,“ odpověděl mi a někomu odeslal textovku.

„Jsme tu,“ prohlásil po půlhodině řidič. Ocitli jsme se před hotelem Hilton.

„To jako vážně?“ protočila jsem oči a znovu pohlédla na svoje oblečení. „Nemáte někdo hřeben?“

Bohužel pro mě, všichni, kdo se mnou seděli v autě, měli vlasy nakrátko střižené. A všichni čtyři včetně řidiče se na mě podívali jako na zjevení. Povzdechla jsem si a přijala Zaneovu ruku, když jsme vystoupili z auta.

„Zane…“

„Volkove…“

„Jak vidíte nadcházející sezónu…?“

„Co pro vás letošní ročník znamená…?“

Kolotoč otázek začal nanovo. Přitiskla jsem se víc k němu a schovala obličej za jeho rameno. Vykoukla jsem, až když jsme se dostali do haly hotelu.

„Pane Volkove, je nám velkou ctí,“ usmál se na nás recepční. „Pro vás a vaši snoubenku máme připravené střešní apartmá.“

„A můj tým?“ zahřměl Zane bez pozdravu. Z jeho hlasu, postoje i pohledu šel strach. Měl respekt už jen tím, že někudy procházel. Zajímalo mě, jak moc dobrý musí být.

„Totéž, mají také apartmá.“

„Výborně,“ přikývl Zane.

„Prosím, pojďte za mnou,“ kývl – teď už vystrašený – recepční a zavedl nás do výtahu. Stoupla jsem si opět vedle Zanea a snažila se mu vykroutit ruku, ale o trochu zesílil své sevření a podíval se na mě. Povytáhla jsem obočí v jasném znamení, že už se přece nikdo nedívá. On jen zavrtěl hlavou a mou ruku nepustil.

„Tak jsme tu,“ usmál se opět recepční, když výtah cinkl. Očividně si oddechl, že má dnešní setkání s Volkovem za sebou. „Přeji příjemný pobyt.“

Všichni jsme vystoupili z výtahu a já se na recepčního ještě otočila a omluvně se na něj usmála. Takové zacházení si nezaslouží nikdo. On mi lehký úsměv oplatil.

Když Zane otevřel dveře střešního apartmá, vydechla jsem úžasem. „V takových pokojích spíš vždycky?“ Zadívala jsem se z okna, byl z něj vidět skoro celý Detroit.

„Většinou jo,“ odpověděl a odložil na zem svou sportovní tašku. „Usmála ses na něj?“

„Na koho?“ nechápala jsem.

„Na toho recepčního.“

„Neměl bys takhle mluvit s lidmi.“

„Neříkej mi, jak mám mluvit s lidmi,“ zavrtěl hlavou a přivřel oči.

„Není správné si na někom vylévat zlost, Zane,“ zkusila jsem to znovu.

Změřil si mě pohledem a pak si odfrkl. „Víš, že to říkáš chlapovi, co si tu zlost vybíjí v ringu na jiným chlapovi, že jo?“

Na to jsem mu neměla co říct. Když se ozvalo zaťukání na dveře, nemohla jsem být šťastnější.