Sharon Page, Růže

série Vábení Krve - kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Blood Rose

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Cover design © Safeer Mohamad

© 2023 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2007 Sharon Page

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-78-3

Print: ISBN 978-80-87720-79-0

SHARON PAGE

RŮŽE

BLOOD ROSE

S velkým poděkováním mé skvělé kritické skupině (vy víte, kdo jste)!

1

Lovci

Londýn, 18. října 1818

Sex. Chtěla sex. Ale chtěla i tohle očekávání. Serena Larková se smyslně zavrtěla na posteli a vychutnávala si pocit hedvábného povlečení pod holou kůží.

Místnost osvětlovala jediná svíčka – víc jich být nemohlo, protože světlo bylo slabé, svíce navíc musela téměř dohořívat. Její zlatavá záře se mihotala na stěně a tančila spolu s odlesky stříbřitě modrého měsíčního svitu.

Serena si přejížděla rukama po břiše a odvážně hladila svůj klín, ve kterém jí slastně pulzovalo.

Přelétl přes ni stín. Všimla si, jak jí břicho letmo zakryla náhlá tma, a vzhlédla. Rozbušilo se jí srdce, ale usmála se na pozdrav dvěma maskovaným mužům, kteří arogantně vešli do její ložnice. Lord Sommersby a Drake Swift – dva nejslavnější a nejodvážnější lovci upírů z Královské společnosti. Oba muži byli oblečeni k lovu a tváře jim zakrývaly masky. Když překročili její práh, shodili ze sebe teplé kabáty.

Swiftovy zářivě zelené oči rámovala zlatá maska a ke tváři lorda Sommersbyho přiléhala tmavě purpurová. Swift odhodil klobouk a odhalil své nemoderně dlouhé, světlé blond vlasy. Na zem upustil kuši a hned po ní naostřený dřevěný kůl. Sundal si z krku řetízek s těžkým stříbrným křížkem, spustil ho na podlahu a masivní přívěsek při dopadu zacinkal.

Jeho lordstvo, právě tak tmavé, jako byl Swift světlý, se dvorně uklonilo a smeklo klobouk. Husté, lesklé, tmavě hnědé vlasy mu padaly do čela. Při pohledu na žár jeho očí se jí zatajil dech – měly temnou, lahodnou barvu čokolády.

Serena zakývala prstem a oba muži se k ní vydali. Zatímco se kradli k jejímu loži, uvolňovali si vázanky. Stáhli si vesty a košile, a svlékli se tak do pasu. Sotva dýchala, když se jí naskytl pohled na dva široké hrudníky. Swiftova kůže byla opálená do skandálního odstínu, což zvýrazňovalo zlatavé kudrlinky na jeho vypracovaných svalech. Hrabě byl mohutný, měl rozložitou hruď a bicepsy velké jako její stehna. Vypadal jako obr s tělem vybroušeným bojem s nejsilnějšími tvory na zemi.

Zdálo se jí to. I když byla v tom snu ztracená, nějak to věděla. A netušila, co má říct – co se říká, když k vám do postele poprvé přijdou dva muži? Všechna slova jí připadala pošetilá. Strašně se styděla. A jako guvernantka byla dobře vycvičena k tomu, aby byla tichou služebnou. Přesto na uvítanou zasténala – tak nejpůvabněji a nejženštěji, jak jen dokázala.

Napětí v ní narůstalo. Vzplanula touhou, když se muži přiblížili. Dotknou se jí. S každým jejich dlouhým, pomalým krokem se jí sevřelo srdce. Ano. Ano!

Laudanum. Dokonce i tady, ve snu, si vzpomněla na laudanum. Několik doušků v šálku čaje, protože nemohla usnout.

Pan Swift se zastavil, aby si stáhl kalhoty. Když se k ní blížil, odhodil je stranou a jeho vyrýsované břicho se zavlnilo. Neměl žádné spodní prádlo. Jeho nádherné nohy tvořily mohutné svaly, štíhlé a pevné.

A jeho penis. Serena od něj nemohla odtrhnout pohled. Klenul se směrem k pupíku, silný a vztyčený, obklopený světlými kudrlinkami. Věděla, že ji zcela zaplní, neskutečně roztáhne, a věděla, že uvnitř ní bude dokonalý.

Pan Swift došel k posteli jako první. Usmál se a jeho zuby se v potemnělém pokoji bíle zaleskly. Natáhl ruku – se zatajeným dechem sledovala oblouk jeho prstů – a dotkl se její holé nohy. Ach!

„Slečno Larková.“ Poklekl na jedno koleno. „Zanechme zdvořilostí a začněme s požitky.“ Roztáhl jí stehna a sklonil se k jejímu vlhkému klínu.

Světlo svíček mu hrálo na širokých, opálených ramenou a velkých svalnatých pažích. Vysunul jazyk a přejel po ní. Serena zaklonila hlavu a vykřikla směrem ke stropu.

Tak dobré!

O podlahu ostře zaduněly podrážky bot. Klouby oděné v kůži se jemně dotkly její tváře. Lord Sommersby. Otevřela oči, když jí pan Swift položil ruce na zadeček, zvedl si ji k obličeji a začal po ní klouzat jazykem a ochutnávat med v jejím klíně.

Lord Sommersby vypadal tak vážně, nikdy se neusmál. Potřeboval povzbudit, a tak k němu natáhla ruku, ale její úsměv zmizel ve výkřiku šoku a rozkoše, když jí pan Swift roztáhl stehna do šířky, až se jí napjaly svaly, a přímo na ní hodoval. Rty se dotkl jejího klitorisu, bylo to jen lehounké pohlazení, a Sereně projela celým tělem rozkoš. Rukama sevřenýma v pěst škubala za přikrývky, slyšela, jak se trhají hedvábné švy.

Pak frustrovaně vypískla, když lord Sommersby položil silnou ruku na rameno svého společníka a odtrhl Drakea Swifta od jeho díla.

„Je to žena mimo tvé chápání, Swifte. Žena, kterou je třeba potěšit a zároveň si jí cenit.“

Potěšit a cenit. Serena nemohla uvěřit, že tato slova slyšela z úst chladného, panovačného hraběte ze Sommersby. Vždyť on na ní zásadně neschvaloval nic, ne?

A pak byl hrabě najednou nádherně nahý. Na hrudi měl bujné, tmavé ochlupení a chloupky se mu sbíhaly po břiše do hustého černého hnízda mezi stehny. Jeho penis byl rovný, tvrdý a pozoruhodně tlustý a směřoval dolů, jako by byl příliš těžký na to, aby stál vzpřímeně.

Jeho lordstvo jedním prudkým pohybem odhodilo stranou sytě purpurovou masku, a odhalilo tak tmavě hnědé oči zúžené chtíčem. Dravé odhodlání ve výrazu zdrsnělo jeho jemné rysy. „Uhněte mi z cesty, Swifte.“

„Myslím, že dáma chce, abych to dokončil, Sommersby.“ Swift se s drzým úsměvem přetočil na štíhlé břicho a znovu se sklonil k jejímu klínu. Vmžiku ztratila dech.

Dva tak krásní, nazí muži se přeli o to, který ji bude lízat až k extázi…

Bylo to skoro k nevydržení.

Lord Sommersby se sklonil a olízl jí bradavky. Tohle se jí samozřejmě muselo zdát, protože k hraběti drze zvedla ňadra a před panem Swiftem roztáhla nohy ještě o trochu víc. Jeho lordstvo jí začalo sát bradavku přesně v okamžiku, kdy jí ďábelský pan Swift zasunul prsty do promočené štěrbinky a – proboha – do zadečku.

Srdce jí bušilo a nervy měla napjaté jako struny harfy. „Nechám vás sdílet mé lože,“ vydechla, „když mi dovolíte s vámi lovit.“

Drake Swift se zasmál a zasunul jí do klína a zadečku dva prsty. „Pro tohle jsi byla stvořená, děvče. Pro nezbedné šukání. Ne pro lov upírů.“

Jak zapovězené a nádherné bylo být naplněna, cítit se zasažena každým přírazem jeho prstů. Serena se podívala na lorda Sommersbyho.

„Nikdy bych neriskoval tvůj život,“ prohlásil.

„Ale víte, že právě to chci ze všeho nejvíc,“ zašeptala.

„Opravdu?“ Drake na ni rošťácky mrkl, až jí srdce poskočilo v hrudi.

V její snové fantazii najednou oba muži klečeli na posteli po jejím boku a dívali se na ni se žhavými, vášnivými úsměvy.

Penis pana Swifta se blížil k jejím ústům zprava, mužství jeho lordstva zleva. Oba obrovské naběhlé žaludy se setkaly uprostřed a dotkly se přímo nad jejími ústy.

Serena nikdy neviděla nic tak erotického – tak divoce vzrušujícího, že zapomněla na slušnost, na vyjednávání, na lov upírů.

Jaké by to bylo, kdyby jazykem jezdila kolem obou žaludů a mezi nimi?

Jejich šťávy prosakovaly, takže byli nádherně vlhcí a lesklí…

Co to proboha dělá? Tohle je skandální!

Otevřela ústa, aby zaprotestovala.

Pohnuli se, aby jí mezi rty zasunuli své penisy, a přetlačovali se o místo. Serena se do toho okamžiku ponořila, zavřela oči a vyplázla jazyk –

Do jazyka ji píchlo něco ostrého. Odtáhla se, šokovaná bolestí, když se jí do úst vylila hustá tekutina. Horká, s podivnou, ale neskutečně povědomou kovovou chutí.

Krev.

Žilami jí projela ledová hrůza a ona se přiměla otevřít oči.

Muži byli pryč. Zmizeli a na posteli před ní seděla dívka. Dítě oblečené v jemné bílé noční košilce, rozpuštěné zlatavé vlasy rozcuchané.

Anne Bridgewaterová. Malá Anne, která zemřela mladičká – Serena vzpomínala, jak ji držela za chladnou ruku, jak položila svou tvář na dívčin tichý hrudník…

Jako by se vznášela nad tímto výjevem, viděla samu sebe, jak si omotává dívčiny světlé vlasy kolem zápěstí a odhaluje Annin štíhlý krk. Anne zaklonila hlavu a sladká vůně mladistvé kůže zaplavila Sereniny smysly. Čelistí jí projela bolest a ven vyrazily tesáky.

Byla upírka! Serena se snažila vzdorovat, pokoušela se bojovat, ale viděla, jak přitiskla své špičáky na dívčinu svěží, čistou kůži. Pulz pod ní tepal, vřelý a silný, a Sereně v uších zpívala prudce proudící krev.

Proti své vůli se sklonila k dívčinu krku… ale všechno se naklonilo a do pokoje se náhle vlilo světlo. Panství Havershire. Byla ve své staré ložnici a paní Thorntonová vyhazovala z okna svůj napůl sbalený kufr, zatímco pan Thornton přecházel před krbem. Ani jednomu z nich očividně nevadilo, že Serena na sobě nemá ani kousek oblečení, a zoufale se snažila zakrýt si tělo dlouhými černými vlasy.

„Jsi do ní zamilovaný!“ křičela paní Thorntonová na svého manžela.

Serena se snažila protestovat, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Neudělala nic špatného, jen si s panem Thorntonem četla poezii, chodila s ním na procházky a zamilovala se do něj… a jednou mu dovolila, aby ji políbil – ale nic víc.

Pan Thornton si prohrábl vlasy. „Ta bídná holka mě očarovala.“

Jeho žena se otočila a ukázala na Serenu. Kolem ní zazvonil vítězoslavný smích. „Do týdne umřeš hlady, hlupáčku.“

S výkřikem se probudila. Bleskově se napřímila, přikrývky měla zamotané kolem nohou a mezi prsy se jí řinul pot. Přitiskla si látku na kůži, aby nasála stružky, a přitom lačně dýchala.

Už zase! Tolik k tomu, že si dávala laudanum – vůbec to nepomohlo. Bláhově si přejela jazykem po zubech. Samozřejmě byly bez ostrých hrotů. Žádné tesáky. A Anne Bridgewaterové nikdy, nikdy neublížila.

Serena odhrnula přikrývku a seskočila z postele. Protřela si oči, pálící nedostatkem spánku. Už dva měsíce se pořádně nevyspala. Ne od příjezdu do Londýna, od setkání s Altheou – lady z Brookshiru – a od vstupu do Královské společnosti.

Odhrnula sametové závěsy. Její ložnice v Brookshire House měla výhled na Hyde Park. Za řadou stromů se obloha barvila do růžova a slibovala svítání. Jak by se mohla dívat na vycházející slunce, kdyby byla upírka? Jak by mohla stát na slunci?

Ale ty erotické sny o nádherném lordu Sommersbym a o tom svůdném darebákovi Drakeu Swiftovi – copak nedokazují, že není normální, slušná Angličanka?

Opřela se o okno a zadívala se do stinného zeleného parku. Slíbila si, že se tentokrát nepoddá slabostem své povahy. Dvakrát se zamilovala a skončilo to katastrofou. Myslela si, že miluje Williama Bridgewatera, Annina staršího bratra. Přišel k ní do ložnice, bezbřeze ji líbal a ona ho chtěla. Chtěla ho se stejnou naléhavou ohnivou potřebou, jakou cítila v těch snech. A kvůli té potřebě byla vykázána z domu. Pak tu byl pan Thornton a jeho poezie, jeho zádumčivá bolest, když se spolu procházeli, jeho příběhy o šílenství a odmítavosti jeho ženy. Ona, prostá guvernantka, se hluboce, neskutečně zamilovala…

Už to nikdy nehodlala udělat. Už to nikdy nemohla udělat.

Když ji zalilo denní světlo, Serena si založila ruce pod prsy a přešla k nočnímu stolku. Otevřela zásuvku a vytáhla malý štos složených stránek. Okraje byly potrhané, zkroucené a rozmazané od slz.

Můj nejdražší A.,

píši Vám, abych vyjádřila své obavy ohledně chování S. L. Projevuje nezdravý zájem o muže, je drzá, bezohledná a neposlušná. Často v noci vyklouzne ze svého pokoje a vrací se až za svítání. Jedno odpoledne před čtrnácti dny se S. L. píchla do prstu o trn růže. Přiložila si ránu k ústům a sála – možná to nepůsobí příliš vážně –, ale viděla jsem, jak se příštího odpoledne vrátila na stejné místo v zahradě, schválně si poranila prst a s rozkoší sála krev z vlastního těla…

Velmi se obávám, že vaše znepokojení je zcela přesným odhadem pravdy. Chápete, že ano, proč vás prosím, abyste ji odvezl do Londýna a měl ji pod dohledem? Drahá Anne je jí oddaná, a to dítě je křehké a vnímavé. Vůbec si nejsem jistá, jak mám postupovat – vychovala jsem S. L. jako dceru, ale ona není normální. Podle mého názoru je nelidská a obávám se, že je pro nás všechny nebezpečná…

Úpěnlivě očekávám Vaši odpověď.

S nehynoucí oddaností a obdivem Vaše

paní Ariadne Bridgewaterová

Všechny její instinkty toužily roztrhat ta slova na kusy. Ale to nemohla udělat – potřebovala ty kopie, které si udělala. Těch dopisů, psaných nejdražšímu A., bylo tolik. Našla je minulý týden, úhledně seřazené v chronologickém pořadí v jedné polici rozsáhlé knihovny Společnosti. Dopisy, napsané paní Bridgewaterovou, ženou, která jí poskytla jídlo a přístřeší, ženou, která ji vychovala – jedinou „matkou“, kterou kdy poznala. „Matkou“, která ji považovala za nelidskou.

Která ji považovala za upírku.

Serena nastavila tvář slabým paprskům denního světla a zavřela oči. Ještě stále omámená opiátem se potýkala s otázkami, které ji trápily den co den. „Nejdražší A.“ byl postarší hrabě z Ashcroftu – nejmocnější muž Královské společnosti pro vyšetřování záhadných jevů.

Když si pomyslela, že věřila každému slovu lorda Ashcrofta, když ji před dvěma měsíci přivezl do Londýna. Věřila, že ji naučí zabíjet upíry. Bylo před Vámi skryto tragické tajemství, slečno Larková… pravda je taková, že upíři zabili vaše rodiče… ale já vám pomohu dozvědět se pravdu, pokud budete sloužit Společnosti.

Lži. Všechno to byly lži. Byla tak nadšená, že jede do Londýna, že bude bydlet u lorda a lady z Brookshiru, že se připojí ke Královské společnosti. Ashcroft musel vědět, že ji vyhodili z domu Thorntonových bez doporučení a že nemá kam jít.

A co hůř, její rodiče nezabili upíři. V dopisech to bylo jasně napsáno. Sereně se sevřelo hrdlo. Přehrabovala se v kopiích, které si udělala, ale nedívala se na slova. Nepotřebovala to. Plakala nad nimi tak často, že se jí slova vypálila do hlavy. Předpokládám, že přesně takové chování bychom měli očekávat, psala paní Bridgewaterová, od dcery narozené upírovi a smrtelnici.

Serena strčila dopisy zpátky do zásuvky a pevně ji zavřela.

Co od ní lord Ashcroft chtěl? Proč ji nechal naživu?

Čekal snad, jestli se promění?

Mohla by? Navzdory všem knihám, které v knihovně prolistovala, nevěděla. Nevěděla, jestli může začít jako smrtelník a stát se upírem, aniž byla kousnuta.

Serena se vrátila k oknu a zatáhla závěsy, naplněná pocitem cílevědomosti. Nehodlala čekat, nehodlala být pokorná a poddajná a dusit se strachem. Pokud chce znát pravdu, bude si ji muset vyjednat. A deník Vlada Draculy by byl pokušením, kterému by Lord Ashcroft neodolal. Jakmile by ho měla, vyměnila by ho za pravdu o svých rodičích, za pravdu o sobě samé. A za svůj život, dá-li Bůh.

Stačí, aby se vloupala do nevěstince a našla ten deník. Představovalo to smrtelné riziko, ale stálo to za to. Musí zjistit pravdu.

Byla dítětem upíra, nebo ne?

2

Spoutaná

„Miluji ženy v punčochách a podvazcích.“

Serena se zasněně usmála, když jí svůdný mužský hlas se zvláštním přízvukem škádlivě zašeptal blízko ucha. Velké ruce jí klouzaly po lýtkách, přejížděly po hedvábných punčochách a dostávaly se až k řaseným podvazkům…

Ruce? K jejím podvazkům?

Serena prudce otevřela oči. To nebyl žádný nemravný sen a tohle rozhodně nebyla její ložnice. Kde to je?

Ruce se vzdálily. Obklopila ji temnota, bezedná temnota, a přestože nic neviděla, věděla, že ten muž – skutečný muž, ne fantazie – stále stojí někde vedle ní. Cítila na kůži pohyb vzduchu, všude – na pažích, stehnech, břiše, dokonce i na prsou. Byla nahá! Kromě nohou. Na lýtkách cítila dotek hedvábných punčoch a podvazky se jí zařezávaly do stehen. Na nohou měla stále pantofle.

Hlavu měla podivně omámenou, jako by byla plná ovčí vlny, a nos jí dráždila slabá, odporně sladká vůně.

„Vskutku,“ souhlasil jiný mužský hlas. „Žena v punčochách a podvazcích a nikde ani steh navíc.“

Druhý muž! Serena potlačila výkřik. Byl někde ve tmě a mluvil smyslnými tóny italského jazyka.

Naskákala jí husí kůže. Cítila napětí ve svalech a uvědomila si nepohodlnou polohu svých končetin, které měla roztažené do stran.

Projela jí panika. Ležela na tvrdém povrchu, zápěstí a kotníky měla pevně zajištěné – lehce se pohnula a na kůži ucítila ledový stisk železa – okovy.

Byla zajata.

Nevěstinec. Serena si se záchvěvem strachu vybavila zdobené dveře na Jermyn Street a tvář, která na ni zírala skrz železnou mříž. Svalnatý lokaj s tlustým krkem a zachmuřeným výrazem. Dlouze si prohlédl její nízký živůtek, než ji uvedl dovnitř. Smích, kouř, těžký parfém – a bohaté, zralé aroma, o kterém věděla, že je to vůně sexu. Krásné, svůdné ženy odvážně flirtovaly s mnoha pohlednými, nebezpečnými upíry. Navenek působili jako gentlemani, ale jediným pohledem poznala, že jsou to Nosferatu.

Serena znovu zatahala za pouta a krev jí tuhla v žilách. Byla spoutaná. Nahá. Ve tmě. S upíry.

Museli vědět, že není kurtizána, i když se za ni převlékla. Měli její oblečení. V rukávech svých šarlatových šatů měla zastrčené kolíky. Pod živůtek si zasunula tenkou dýku a lahvičku se svěcenou vodou. V kapse sukně měla schovanou důmyslnou skládací kuši.

Teď už neměla žádné zbraně. Žádnou masku. Nic než svůj rozum.

Proč ji ještě nezabili?

„Je nádherná, že? A teď je vzhůru.“ Hluboký, hedvábný baryton prvního upíra ji nutil naslouchat. Při zvuku jeho hlasu jí v krvi začalo kolovat horko. Věděla, že když upír chce, dokáže podnítit tělesnou touhu pouhým šepotem.

„Dobrý večer, krásko,“ ozval se vesele hlas toho Itala.

„Co… co si sakra myslíte, že děláte?“ vykřikla Serena. Škubla sebou, když slyšela rozechvělost vlastního hlasu. Musela znít nebojácně, jako ten nejnadutější z mužských přemožitelů Královské společnosti – velitelský, panovačný hrabě ze Sommersby. Nebo jako Drake Swift, plný energie a smrtící sebedůvěry. „Pusťte mě, sakra!“

Podrážky bot zaškrábaly po dřevě. Upíři i ve tmě viděli každý její pohyb. Její výrazy. Její nahotu.

Kéž by si teď mohla přivolat pana Swifta nebo lorda Sommersbyho stejně snadno jako ve snu.

„Nepřibližujte se ke mně!“ Snažila se vykroutit. Bylo to nemožné. Odpovědí na její zběsilé pohyby bylo cvakání a rachot, jak řetězy narážely na tvrdý povrch.

Ozval se třetí muž. „Zapalte svíčku. Mon dieu, dáma je v nevýhodě.“

V reakci na to se zasmáli ještě další muži.

Srdce se jí na několik závratných okamžiků zastavilo. Kolik jich tam mohlo být?

Zmítaly jí vztek, frustrace a strach. Chtěla jen najít Draculův deník – věřila, že jí stojí za to riskovat život.

Jak jen byla bláhová.

Bojovala s rostoucí panikou – jinak by neměla naději na útěk. Upíři se chovají jako vlčí smečka. Poslouchají svého vůdce. Byla vychovatelkou, měla co do činění s neukázněnými chlapci. Musela předstírat, že tito nebezpeční démoni jsou jen nezbední školáci.

Uvědomila si, že jeden z upírů je stále po jejím boku. I když stál nehybně a mlčky, věděla, že tam je. Věděla, že má ruce nad jejím obličejem. Nebylo tu žádné světlo, ani jeho náznak u zataženého okna, a její oči si ještě nezvykly. V místnosti bylo horko, úplná tma, a hlavu jí plnila ta vtíravá, štiplavá vůně…

Hádala by, že ten zápach je solange…

Při spalování oleje z květu solange se upíři nedobrovolně dostávali do stavu transu. Nemrtví by solange nepálili. Bylo to pro ně příliš nebezpečné. Musela to být nějaká droga, droga z Východu.

Nebo ji pálili, protože vycítili, že je upírka?

Když se jí ta děsivá myšlenka zmocnila, Serena ji zahnala. Proč by riskovali, že se zničí, jen aby si ji podmanili?

Podlaha zavrzala, zašustila látka. Serena se za tím zvukem otočila a zírala do černé tmy. Na tváři ucítila lehký pohyb vzduchu. Chtěl se jí dotknout!

„Jmenuji se Roman.“ Byl to majitel prvního hlasu, temně smyslného barytonu. O spodní ret se jí otřel ostrý nehet a ona ztuhla. Rty jí při tom doteku mravenčily, ten pocit byl děsivě erotický. Zoufale se mu snažila uniknout, otočila hlavu, ale jeho ruka ji následovala. Nehet se jemně zabodl a ona zalapala po dechu překvapivou bolestí. Teplá vlhkost se dotkla jejího rtu. Kapka krve. Slízla ji. Rychle. Beznadějně.

Na jazyku jí explodovala měděná a trpká chuť.

Zaplavila ji slast. Ne! Bylo to nechutné…schválně si poranila prst a s rozkoší sála krev z vlastního těla… Do hlavy jí vplula odsuzující slova paní Bridgewaterové. To jistě neudělala. Nepamatovala si, že by to udělala.

Nehet se jí znovu otřel o ústa a Serena ztuhla, bála se, že jí tentokrát hluboko prořízne ret. Přesto k němu chtěla zvednout tvář. Chtěla tu bodavou bolest. Chtěla víc chuti své krve…

Romanovy drápovité nehty se znovu dotkly její kůže a jí projel záchvěv rozkoše a bolesti. Přinutil ji, aby to chtěla, nebo jí v krvi kolovala žhavá potřeba, protože byla upírka?

„Přestaň, Romane.“ Byl to ten Ital. „Patří pánovi.“

Z plic jí unikl všechen vzduch, když Roman skutečně odtáhl ruce. Slyšela jeho vzteklé zasyčení. Získala odklad, ale na jak dlouho? Minuty? Hodiny? Roman sloužil nějakému pánovi – jen mocný démon může ovládat smečku upírů. Pánovi následovníci by se neodvážili ho neuposlechnout.

Tmou zavibroval Romanův hluboký a posměšný hlas. „Jen pohlazení, Leonardo. Ochutnávka dokonalosti. Lukos by mě za dotek neodsoudil.“

Lukos? Teď už znala jméno jeho pána. Lukos, řecký výraz pro vlka.

Projel jí strach.

Objevil se záblesk světla a vzápětí plamen. Všudypřítomný pach drogy přebila vůně hořícího vosku. Lojovitá. Silná. Svíčka zaprskala a rozzářila se.

Serena mrkala, dokud jí nepřestaly slzet oči. Řasy měla mokré, slepené slzami. Nejdříve spatřila Romanovy ruce, spočívající na desce z leštěného dřeva. Ležela na zelené látce. Něco jí v hlavě zacvaklo.

Byla připoutána ke kulečníkovému stolu.

Zdálo se jí, že se jí v mysli ozývá šepot – okouzlující, jemný mužský hlas s irským přízvukem. „Takové rozkošné děvče – její pleť má barvu světlého šampaňského.“

Serena sebou škubla a obrátila se za hlasem. Teď už ve světle viděla ostatní. Záře svíček se dotýkala bledých, strohých tváří dvou mužů roztažených na pohovce a dvou, kteří se rozvalovali v křeslech. Bílé košile a kravaty se leskly a světlo jiskřilo na špičkách dlouhých, ostrých tesáků. Jejich oči – jejich temné oči bez duše – byly utopené ve stínu a pro ni skryté.

Byla zajatkyní šesti upírů.

„Zajímá tě, proč jsme se z tebe nenapili, že?“ zeptal se Roman a jeho hlas zněl tak působivě, že se k němu nedokázala neotočit.

Neměl košili a jeho hruď byla i ve zlatavém světle bledá jako mramor. Hladké, mohutné svaly pokrývaly tmavé chloupky. Vlasy mu spadaly kolem obličeje v dlouhých, hustých, černých vlnách. Vzhlédla výš a zalapala po dechu. Usmíval se na ni, drze a sebevědomě, ale nevinnost v jeho tváři ji šokovala. Vypadal sotva na dvacet a byl krásný, měl plná, bujná ústa, vysoké lícní kosti, rovné bílé zuby a velké, stříbřitě modré oči. Ale nevinný nebyl.

„Odpoutejte mě!“ požadovala. „Padli jste do pasti.“

„Do pasti, má drahá?“ Roman zkřížil ruce na prsou. Jeho bicepsy se napjaly, byly pevné a obrovské.

Ještě nikdy se jí jako vychovatelce nepodařilo úspěšně oklamat své svěřence, ale teď se nemohla vzdát. Sledovala, jak Roman kráčí podél stolu k jejím spoutaným nohám. Věděla, že má vytřeštěné oči, rozšířené jako oči zhypnotizované kořisti, ale odpověděla s lenivým pohrdáním, jaké používali mužští lovci upírů: „Samozřejmě.“

Přelil se přes ni Romanův tichý, hrdelní, usvědčující smích.

Dotkl se řetězu, který zajišťoval její pravou nohu, konečky prstů přejel po napnutých článcích. Pouto jí na kotníku vibrovalo. Vím, že jsi tu sama, má drahá. Jeho hlas jí rezonoval v mysli.

Měla by se snažit jeho hlas v hlavě zablokovat – ale musela ho poslouchat, musela vědět, co má v plánu. Aby ho mohla přechytračit.

Koutkem oka zahlédla rychlý pohyb Romanovy ruky. Uchopil její pravý kotník těsně nad poutem. Jeho dotek na tenkém hedvábí punčochy byl jemný. Serena spolkla překvapený výkřik tak prudce, že se málem přidusila.

Zkroutila nohu a snažila se mu vytrhnout, ale řetězy ji zadržely. Kůže ji pod hedvábím brněla, když jí prstem přejížděl po kotníku a stoupal podél lýtka.

„Romane, pusť ji.“

Příkaz přišel od druhého upíra – toho, který se jmenoval Leonardo. Přiblížil se k ní. Bezmocně zírala na jeho rozcuchané tmavé kadeře, mandlové oči sytě černé barvy a rty ve tvaru Amorova luku. Měl krásné, symetrické rysy připomínající portréty starých mistrů, ale Serena věděla, že je to nelítostný dravec. Zahaloval ho plášť. Černé cípy límce se otíraly o výrazné prohlubně pod vysokými lícními kostmi.

Vrátila se jí mlhavá vzpomínka. Vybavila si, jak se do té tváře dívala v nevěstinci – vyšel ze dveří a popadl ji, když došla do chodby, která vedla ke schodišti do sklepa. Ve vzpomínkách jí zněl jeho vítězoslavný smích. Pocítila ostrou bolest na krku a pak se jí zatmělo před očima – kousl ji snad jeden z nich, aby omdlela?

Takové krásné nohy, zamručel Roman. Chtěl bych mít tvé kotníky kolem krku.

„Nedotýkej se mě!“

Ale Roman ji i Leonarda s posměšným smíchem ignoroval. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, jako by jí u ucha bušil buben, ale při zvuku jeho okouzlujícího hlasu jí zapulzovalo v klíně.

Vím, co jsi, Sereno Larková, řekl jí Roman v myšlenkách.

Jak mohl znát její jméno?

Protože tě sledujeme už dlouho, Sereno. Čekali jsme, až budeš sama, daleko od přemožitelů.

Nějakým způsobem se její myšlenky dostaly do jeho mysli. Zamrazilo ji z toho stejně jako z jeho odpovědi. Ale musela s ním takhle mluvit dál, navzdory nebezpečí – když ho pustí do svých myšlenek, mohl by získat kontrolu nad její myslí. Proč? Co chcete?

„No tak, pánové,“ řekl Roman nahlas a majetnicky jí stiskl lýtko, než ruku odtáhl. „Představte se.“

Leonardo se na Romana podíval a jeho úzké oči se ve světle svíček zaleskly. Vysekl však zdvořilou úklonu nad Sereninou spoutanou rukou a zamumlal své jméno.

Ostatní muži vstali a postupně se uklonili.

„Liam,“ ozval se melodický irský hlas.

„Brittan.“

„Aristide.“

„Guillaime.“ Francouzský hlas, který slyšela už dříve.

Roman se na Leonarda namyšleně ušklíbl, i když k ní zrovna promlouval v její hlavě. Jsou to poslušní sluhové, kteří tě přivedli pro Lukose. Jsou to otroci – byli otroky, když byli smrtelní, a jsou jimi i nyní. Z Romanova hlasu v jejích myšlenkách prosakovalo opovržení. Rozzářily se mu oči, jako by za nimi hořel plamen. Nemají ponětí, co jsi zač. Jak jsi cenná.

Roman měl v úmyslu svého pána zradit. Nemohla tomu uvěřit – následovník vždy poslouchal svého pána. Mohla by toho využít k útěku?

Roman vyplázl jazyk, dlouhý a špičatý. Sehnul se a olízl jí vnitřní stranu nohy. Prudce se odtáhla. Řetězy zarachotily, ale ona se mohla pohnout sotva o pár centimetrů. S tichým uchechtnutím ji následoval a znovu olízl. Pomalu, smyslně si klestil cestu až k jejím podvazkům. Vím, jak jsi výjimečná, slečno Larková. Dítě upíra. A pokud chceš přežít, uděláš, co ti řeknu. Ještě cítíš vůni solange, Sereno? Poslechni mě, nebo ti vysaju tvou sladkou krev a rozervu ti hrdlo.

V hlavě jí hučelo, když se Romanovy rty přiblížily k její holé kůži…

Trhlo to s ním a odletěl dozadu. Narazil do stěny, až popraskala omítka. Serena zatajila dech, když se vyřítil vpřed. Zavrčel a blýskl tesáky na Leonarda, ten však jen pokrčil rameny a upravil si manžety s grácií londýnského dandyho. „Jestli neuposlechneš Lukose, budeš zničen.“

Leonardo s nekonečnou elegancí dokráčel k Sereně. Z jeho výrazu plného uctivé poslušnosti se jí zvedl žaludek. „Budete mít radost ze svého podřízení se pánovi, slečno Larková. Přeje si jen to, abyste poznala potěšení, abyste si užila radost ze služby po jeho boku.“

„Pusťte mě!“ vykřikla. „Takhle nemůžu poznat rozkoš. Jak se mě můžete bát? Vy všichni proti jediné smrtelné ženě?“

„Pán nařídil, abyste byla spoutána,“ ozval se ze svého křesla francouzský upír Guillaime.

„Vy nemáte vlastní rozum?“ popíchla ho.

Roman se vrátil ke konci stolu. „Má drahá, mohl bych tě přimět prosit, abych ti udělal, co si budu přát. A já to dokážu.“ Přejel ji pohledem – měla pocit, jako by po ní lezli mravenci.

„Nedotýkej se jí,“ varoval ho Leonardo.

Fungovalo to. Podařilo se jí je postavit proti sobě. Upíři byli… bestie. Stačilo je dostatečně popíchnout, aby se začali prát. Serena se zhluboka nadechla a zvolala: „Jsi příliš zbabělý, než abys to riskoval?“

Roman Leonarda odstrčil. Sáhl na pouto na jejím zápěstí. Vítězství! Nebylo zamčené, mělo jen západku, kterou palcem odklopil. Uvolnil jí obě ruce a pak i nohy.

Zoufale si třela zápěstí a pevně tiskla ruce, aby se jí do nich vrátil cit. Otáčela chodidly, ale netušila, jestli se hýbou. Byla volná, ale stále v pasti, pořád zcela nepokrytě nahá.

Byl to boj, ale podařilo se jí posadit a rukama, v nichž jí mravenčilo, si zakryla odhalená ňadra.

Roman se natáhl po její noze – vykopla chodidlem, on ji zachytil a políbil krajkový lem na horní části punčochy. Zaťala mu nehty do zad, když jazykem sklouzl z hedvábí na holé tělo. Ten dotek – ten teplý, vlhký jazyk na její kůži…

Vjemy jí pronikaly skrz naskrz.

Její mučivý výkřik elektrizoval celou místnost. Zvýšené sexuální vzrušení upírů ji zasáhlo jako vlna.

Příliš jsi je nabudila, drahá, varoval ji Roman.

Nehty se mu zarývala do ramen, ale nedokázala ho odstrčit. Čtyři upíři vstali z pohovky a postoupili vpřed. Serena viděla, jak se jejich hrudníky zvedají a klesají hlubokými, těžkými nádechy. Hojné pokropení svěcenou vodou by je mohlo zahnat, ale její lahvička byla pryč.

Obklopili ji – Roman a Leonardo po stranách, dva na horním konci kulečníkového stolu a dva se zastavili u jejích nohou.

Roman zvedl hlavu od jejího stehna. „Jděte do bordelu!“ vykřikl. „Zabavte se tam. Já se postarám o slečnu Larkovou.“

Ale dva upíři u jejích nohou si svlékli kabáty a vesty. Oba byli světlovlasí – jeden měl vlasy v tmavším odstínu pšenice spletené do mnoha dlouhých copánků, zlatavá hříva druhého byla rozpuštěná a dlouhá až po pás. Upír se světlejšími vlasy si rozepnul košili a odhodil ji stranou. Náhlá prudkost toho pohybu na několik závratných okamžiků zastavila Sereně srdce.

Musela přemýšlet – vymyslet, jak z toho ven! Její jedinou nadějí byly informace. „Kdy… kdy si pro mě váš pán přijde?“ vykoktala. „Dnes večer?“

„On pluje.“ Ta odměřená slova zazněla od Romana.

Z kontinentu. Na lodi plné nevinných. Nepochybně všichni dorazí mrtví, ubohé bezmocné duše.

Roman zkřížil ruce na prsou. Měl ze všech nejmohutnější hruď, nejširší ramena, největší bicepsy. Síla a hrozba. Po obrovských předloktích se mu vinuly žíly. Byl snad vojákem, proměněným v bitvě? Z nejbrutálnějších válečníků minulosti se stávali ti nejdivočejší, nejbarbarštější upíři. „Jste vzrušení a potřebujete se nasytit,“ křikl na ostatní. „Jděte do bordelu a najděte si tam potěšení. Nikdo se jí nesmí dotknout.“

Ostatní upíři navzdory klení nakonec poslušně přikývli a Serena pocítila úlevu. Když zůstane s Romanem sama, jistě se jí podaří uniknout…

Ale on se k ní otočil a potměšile se usmál. Ještě jsi nikdy nebyla kousnuta, že ne? Rozepnul si kalhoty.

V zajetí jeho zářivých očí se sunula vzad po stole…

Dveře se rozletěly. Silná dřevěná deska narazila do zdi a ta rána zněla jako výstřel. Ohlušující. Ochromující. Dovnitř vniklo světlo a ve dveřích se objevily siluety dvou mužů.

Náhlé ticho prořízlo ostré zabrnkání výstřelů z kuše. V hlavě jí zazvonily zděšené výkřiky, když Brittan a Aristide padli. Roman se otočil ke dveřím, ústa zuřivě rozevřená. Tesáky se mu zableskly. Před jejíma očima se prohnul v zádech a zvrátil hlavu. Z hrudi mu vytryskla krev. Trčel mu z ní zakrvácený stříbrný šíp. Pod srdcem.

Roman zuřivě zařval a ona sebou trhla, když vyskočil na stůl. Obemkly ji jeho silné nohy. Divoce rozcuchané vlasy mu visely kolem hlavy. Krev mu stékala po holé hrudi a kapala na tvrdý penis připomínající kyj, který se houpal nad ní. V očích mu hořel rudý démonický oheň. Pojď se mnou, Sereno. Pojď ke mně.

Sáhl dolů.

To určitě! Serena vykopla, mířila na jeho varlata. Netrefila se. Pata jí neškodně zavadila o jeho stehno a smekla se. Roman vyrazil vpřed v jakémsi letícím saltu a narazil nohama do zdi. Stěna, jakkoli se to zdálo neuvěřitelné, povolila, otevřela se pro něj jako dveře a Roman v tu ránu zmizel. Jeho kalhoty a boty dopadly prázdné na zem. Temným otvorem vyletěl obrovský černý netopýr a byl pryč. Roman změnil podobu.

Irský upír Liam vyskočil na stůl, kaštanové vlasy mu vlály.

Kopla po něm, ale Liam proti ní vystřelil nohu. Zasáhl ji botou do ruky, což jí trhlo ramenem a paží jí projela silná bolest. Zatraceně. Instinkt ji přiměl ho za botu chytit. Její vlhké, bolavé prsty se pevně držely hladké kůže. Mohl změnit tvar a odletět, ale ona se nepouštěla.

Na stůl vyskočil další muž – popadl Liama za vlasy a strhnul ho vzad. Jediným tvrdým úderem paže přemožitel zezadu vrazil upírovi do srdce kůl. Odhodil ho a Liam se skácel k zemi. Byl zabit.

Serenin zachránce zachytil její pohled a usmál se. Jeho světlé vlasy – ohromující bělostné vlasy – mu volně a divoce vlály kolem obličeje. Zelené oči jiskřily vzrušením. Pak sjel pohledem níž a mrkl.

Drake Swift. Drake Swift a lord Sommersby ji přišli zachránit.

Přiletěl k ní hedvábný plášť.

Swift ho zachytil.

„Zakryjte ji!“ Příkaz mohl přijít jen od jeho lordstva. Zaplálo v ní ponížení, frustrace a strach. Pan Swift a lord Sommersby se vysmívali jejímu odhodlání stát se lovkyní upírů. Tak pečlivě si to naplánovala, a přesto udělala chybu a dokázala, že měli pravdu.

A kdyby věděli, že je upírka, probodli by ji kolíkem. Zabili by ji.

Bylo příliš pozdě na to, aby i jen předstírala, že má vše pod kontrolou. Třásla se. Pan Swift byl zpocený z boje, platinové vlasy měl vlhké a jeho pohledná tvář se leskla. Tyčil se nad ní a vypadal jako anděl pomsty. Přehodil přes ni plášť. Na moment ho to však rozptýlilo a ze stínu vyrazil Guillaime s vyceněnými tesáky.

Výkřik Sereně odumřel v hrdle, když Guillaime zabořil zuby do krku Drakea Swifta.

3

Předurčená

Serena se na kulečníkovém stole převalila ke Guillaimovým nataženým nohám. K jeho visícím klenotům. Tentokrát nemine. Vystřelila nohu a zabořila patu do jeho nejcitlivějšího místa.

Upír sebou trhl, ale rukama dál pevně svíral široká ramena pana Swifta.

Pan Swift prudce otočil hlavu na stranu. „Ježíši Kriste! Děkuji, drahá, ale zanořil se ještě hlouběji!“

Panu Swiftovi po krku stékala krev. Stružky mu proudily po opálené bronzové kůži, vsakovaly se do jeho neposkvrněného bílého límce, do kravaty a kabátu. Švihl paží a do dlaně mu vklouzl nabroušený kolík.

Serena znovu vykopla, aby odvedla upírovu pozornost, zatímco pan Swift pevně sevřel kolík. Zabralo to – Guillaime jí kopnutí oplatil. Jeho noha ji zasáhla do žeber dříve, než se stačila přetočit. Vyrazilo jí to z plic všechen vzduch. Nemohla se nadechnout. Serena proti své vůli zakňourala a připravila se na další ránu.

„Zůstaňte ležet, slečno Larková,“ přikázal Sommersby. Namířil na Guillaima kuši. Srdce jí zběsile bušilo v panickém strachu o Swifta, zatímco jeho lordstvo mířilo. Jeho pohyby byly klidné a kontrolované. Vystřelil a šíp vyrazil směrem k nim. Instinktivně zavřela oči. Slyšela Guillaimův výkřik, když mu hrot prorazil srdce. Upír odpadl od hrdla pana Swifta a zhroutil se na stůl. Zbylo jí právě tolik dechu, aby se zvládla odstrčit. Na okamžik se ocitla ve volném pádu. Vzápětí tvrdě narazila na podlahu. Zuby jí scvakly. Hlava jako by se jí oddělila od krku a pak se s drtivou bolestí vrátila na místo.

Natáhla krk, i když to bolelo jako čert. Aristide a Brittan leželi na podlaze, zabití. Liam a Guilliame byli zničeni. Roman byl pryč. Kde je Leonardo?

„Parchant!“ vykřikl pan Swift. „Dva utekli. K čertu s nimi! Ještě nikdy jsem žádného zatraceného upíra neztratil.“

Sereně nezáleželo na tom, že nebyli zničeni. Byla v bezpečí.

Nebo nebyla? Proč tu lovci jsou? Co o ní vědí?

„Slečno Larková?“

Elegantní černě oděné prsty jí odhrnuly zacuchané vlasy. Před očima se jí objevila tvář lemovaná neupravenými vlasy barvy kávy. Skláněl se nad ní lord Sommersby a Serena pohlédla do jeho podmanivých, starostlivých tmavě hnědých očí, lemovaných nejdelšími řasami, jaké kdy viděla.

„Můj… můj pane.“ Musela se zachytit pláště, když padala ze stolu. Přistál na podlaze spolu s ní a teď do něj byla zabalená, takže ji alespoň zakrýval.

„Bože…“ Sommersby náhle couvl. Jeho ústa se zachmuřila – měl krásné rty, široké, přísné. Úplně jiné než pan Swift, jehož ústa působila pyšně, chlapecky a nesnesitelně smyslně. „Málem jste se nechala zabít, blázínku.“

„Nejsem žádný blázínek.“ Přes pulzující bolest v lebce se Serena posadila. Přitiskla si hedvábný plášť k hrudi, a přestože ji jeho povýšený tón popouzel, modlila se, aby lorda Sommersbyho napadlo jediné – jak si tahle hloupá guvernantka může představovat, že by byla přemožitelkou upírů? Modlila se, aby neznal pravdu.

Vrhla vyděšený pohled na pana Swifta. Stál na stole a dlaní si svíral ránu na krku.

Usmál se na ni. „Bleší kousnutí, zlato. Už jsem měl horší. To přežiju.“

Sommersbyho ruka vystřelila a jeho prsty se jí ovinuly kolem zápěstí. Jeho dotek byl jemný, když zkoumal rudé stopy na její kůži. „Co vám udělali?“

Lehké pohlazení palce jeho lordstva v ní vyvolalo hřejivé mravenčení. Chtěla mu to říct, ale věděla, že musí lhát. Když se setkala s jeho bystrým, pronikavým pohledem, rty se jí zachvěly.

No tak! Nemohla plakat – a věděla, jak se slzám bránit. To ji naučila celá léta, kdy byla nechtěnou schovankou a pak poslušnou služebnou. Jak zvláštní, že krotit emoce, aby byla šedou a neviditelnou guvernantkou, bylo dokonalým školením pro lovkyni upírů.

Odtáhla ruku.

„Na druhé straně zdi je chodba a schody vedoucí do podzemí k nějakému tunelu.“ Stůl zaskřípal a zavrzal a pan Swift seskočil dolů. „Nemůžu uvěřit, že mi utekli démoni.“

Pan Swift se k ní přikrčil, zatímco Sommersby vstal. Pevná, silná stehna se mu napjala. Serena pohlédla do zelených očí lemovaných tmavými řasami. Trochu je mhouřil a Serena v nich rozpoznala bolestné obavy. Ještě nikdy neviděla pana Swifta vypadat ustaraně – nikdy ho neviděla bez jeho naduté sebejistoty.

„Proč jste přišla na toto místo?“ zavrčel lord Sommersby, který nyní přecházel sem a tam, a prohrábl si vlasy.

Nemohla jeho lordstvu říct, že se obává, že je prvním dítětem upíra. Že jí lord Ashcroft – jeho velitel – lhal. Že potřebuje deník Vlada Draculy, aby mohla arogantního lorda, který ovládal Královskou společnost, vydírat a donutit ho, aby jí prozradil pravdu o její minulosti.

Lord Sommersby se otočil na podpatku. „Neodpověděla jste na mou otázku, slečno Larková.“

„Nechte ji být, milorde.“ Pan Swift to oslovení zavrčel. „Ten malý skřivánek se ošklivě vyděsil. Nepotřebuje vaše otázky.“

Malý skřivánek? Přesto ji to označení zahřálo u srdce. Pan Swift ji objal a zezadu se k ní jemně přitiskl. Jeho saténová vesta se jí otřela o záda. Hladká kůže – rukavice, které mu zakrývaly dlaně – jí sjela po pažích. On ji kolébal! „Teď už se není čeho bát.“

„Děkuji vám, pane Swifte, ale jsem schopna zvládnout výslech jeho lordstva.“ Aspoň doufala. Věděla, že by se měla od Swiftova doteku odtáhnout, ale nedokázala to. S námahou udržela svůj hlas vyrovnaný a chladný. „Přišla jsem hledat upíry, můj pane. Koneckonců se cvičím na přemožitelku upírů.“

„Neměla jste povolení sem přijít. Ještě nejste přemožitelka upírů.“ Sommersby zkřížil ruce na prsou a zamračil se. Hrabě měřil téměř dva metry – měl široká ramena, mohutné paže a obrovský hrudník.

Serena v reakci na jeho pohled zvedla bradu, stále si byla vědoma blízkosti Drakea Swifta. „Nepotřebovala jsem vaše svolení.“

„To tedy potřebujete, slečno Larková. Jste učednicí Královské společnosti.“

„Můžete mi uložit jakýkoli trest, můj pane, ale udělala bych to znovu. Už nejsem služebnice.“

Zezadu se ozval Swiftův tichý, nebezpečný smích. „Vždy jste služebnice, zlato,“ řekl. „V Královské společnosti každý slouží nějakému pánovi.“

Sommersby po něm střelil temným pohledem, než svůj nesouhlas namířil zpět k ní. „Takovou hloupou misí ohrožujete všechny lovce, slečno Larková,“ pokáral ji.

„Vím, co mám dělat. Přišla jsem velmi dobře vyzbrojena.“

„A že vám to hodně pomohlo. Četla jste knihy. Lovit upíra je něco úplně jiného.“

„Co bych teď ráda věděla, je, kde jsem,“ řekla. „A taky bych ráda věděla, kde jsou moje šaty.“

Sommersby však její otázku ignoroval. Klekl si před ní na jedno koleno a znovu ji chytil za zápěstí. S hrdelním zamručením poručil: „Řekněte mi, co vám udělali. Proč vás nekousli?“

Sommersby ji začal hladit po citlivém zápěstí. Pan Swift laskal holou kůži jejích ramen s důvěrností milence. Serena těžce polkla, hrdlo se jí svíralo. Znovu prožívala všechny sny, které se jí kdy o těch dvou lovcích zdály. Cítila nebezpečné očekávání. Vnímala váhu jejich rukou na své kůži, uvědomovala si aroma mužského potu, ostrost jejich dechu.

Jak by mohla vysvětlit, proč ji upíři nepokousali, jako by to udělali s každou obětí?

„Nemusíte na jeho otázky odpovídat,“ trval na svém Swift.

„Můžu na ně odpovědět.“ Pevněji sevřela plášť a věděla, že má zrůžovělé tváře. „Připoutali mě ke stolu. Říkali, že mě šetří pro svého pána, kterému říkali Lukos. Proto mě nepokousali, ani… nenapadli. Měl by právě plout do Anglie.“

„Jste velmi statečná,“ zašeptal pan Swift. „Teď byste si měla pořádně obléct ten plášť. Obávám se, že by vám mohl každou chvíli spadnout. Už žádné zatracené otázky, Sommersby.“

Jeho lordstvo se zamračilo, ale naklonilo hlavu, pustilo její zápěstí a vstalo. „Prozatím,“ souhlasil. „Oblečte si ten plášť, slečno Larková.“

Vrhla nervózní pohled na dveře. „Jsme v upířím nevěstinci. Ostatní museli slyšet útok…“

„Nejsme v nevěstinci. Máte dost času se obléct,“ ujistil ji pan Swift. „Poskytneme vám soukromí, má drahá.“ Naklonil se blíž. Jeho teplý dech jí tančil na krku. Zachvěla se. Bylo to tak příjemné…

„Kde tedy jsme…?“ Odmlčela se. Na jeden šílený okamžik měla pocit, že se k ní pan Swift sklání, aby ji políbil. Kdysi už zažila políbení na krk – byl to dotek, který v ní vyvolával touhu. Ta sladká, opojná droga stále naplňovala její smysly, dávala jí pocit smyslnosti. Bradavky měla vztyčené a dotek hedvábí na nich jí způsoboval závrať.

Vlastní touha ji vyděsila. To upíři měli nekontrolovatelné sexuální choutky.

„Jak se vám podařilo uniknout z pout, zlatíčko?“ Hlas pana Swifta byl jemný a uklidňující.

Serena se otočila a pohlédla do jeho zářivě zelených očí. „Přesvědčila jsem je, aby mě propustili.“

„Přesvědčila jste je? Bravo.“ S tím se pan Swift stáhl. Teplo z jeho hrudi ji opustilo a na ramenou a pažích jí naskočila husí kůže.

Plynulým, ladným pohybem se napřímil, obrátil se k ní zády a zamířil k jediné hořící svíčce. Serena se pokusila vstát, ale nohy měla téměř bezvládné. Lord Sommersby se natáhl a chytil ji za ruku – jeho ruce v rukavicích byly větší než ruce jakéhokoli muže, kterého kdy viděla. Jeho lordstvo jí beze slova pomohlo vstát a pak se otočilo zády.

Serena si k sobě tiskla plášť a marně hledala rukávy, aby do nich mohla vsunout ruce. Nakonec ho s povzdechem uchopila za výstřih, nechala ho ze sebe úplně sklouznout a teprve pak si ho obtočila kolem těla. Oba muži se však chovali jako gentlemani, ani jednou se nepodívali – Sommersby zavíral dveře, Drake Swift prohledával místnost.

Hedvábí ji celou zahalilo, plášť byl obrovský. Voněl čistotou – čerstvě vypraný. To byla úleva.

Ale selhala. Vytáhnou ji odsud – ať už byla kdekoli – nahou pod vypůjčeným pláštěm.

Swift k ní přistoupil. „Po vašich šatech ani stopy, zlato.“ Přelétl ji pohledem – přes obliny jejích ňader, pásek v pase, boky zahalené do safírového hedvábí – a její kůže jako by se při tom dotkl plamen.

„Slečno Larková?“ Lord Sommersby jí jemně stiskl paži. Vrátil se k ní.

„Chci vědět, kde přesně jsem!“ Otočila se od Swifta k Sommersbymu. „Říkali jste, že nejsme v nevěstinci.“

„Ne, jsme v prázdném domě vedle.“ Jeho tmavé oči se zúžily. „Vy si to nepamatujete, že?“

Tváře jí zahořely. „Dobře! Přiznávám. Po tom, co mě vpustili do nevěstince, si skoro nic nepamatuji. Nemám ponětí, co se stalo.“ Pokusila se vytrhnout paži ze sevření hraběte ze Sommersby, ale ten ji držel pevně. „Ale vy jste samozřejmě dokázali proniknout do nevěstince a pak mě najít, předpokládám, bez jakýchkoli potíží. Jak jste to dokázali?“

„Dovednosti a zkušenosti,“ odpověděl Sommersby a povýšenost se vznášela v místnosti jako kouř.

Zaťala zuby. „A jak jste vůbec věděli, že sem máte přijít?“

„Mortimer. Zmínil se, že jste hledala informace o tomhle nevěstinci.“

Prosila knihovníka Společnosti o diskrétnost… Očividně ji ignoroval. Bylo k vzteku, že její přání nebylo vyslyšeno, ačkoli jí to zachránilo život.

„Byla jste najata, abyste pomáhala při výzkumu, slečno Larková,“ pokračoval Sommersby. „Ne proto, abyste kradla kůly a kuše a skončila v nevěstinci obklopená vzrušenými upíry.“

„Nechte ji být,“ zavrčel pan Swift.

Serena byla příliš rozzlobená, než aby zůstala zticha. „Byla jsem najata jen na vracení knih do regálů, nic víc!“

Hrabě jí zatřásl paží. „Co tady chcete? Proč jste sem přišla?“

Pohlédla nejprve do lordových hlubokých tmavých očí a vzápětí do Swiftových smaragdových. Musí je přesvědčit, aby jí pomohli – aniž by prozradila, co přesně chce. „Zjistila jsem, že jsou tu uložené deníky – uchovávají se ve skryté knihovně pod nevěstincem. Díla upírů, které podrobně popisují vše o jejich existenci. A neodejdu, aniž bych se je pokusila najít.“

Sommersby se zamračil. „Měla jste o tom objevu říct Společnosti.“

„A nechat je vzít všechny ty knihy a zamknout je přede mnou? Vzácná Společnost nedovolí, aby jejich nejdůležitější díla četla obyčejná žena.“

„Chcete vědět, kdo zabil vaše rodiče.“

„Samozřejmě! Vy byste nechtěl, kdybyste byl na mém místě?“ Sereně se rozbušilo srdce. Musela zajistit, aby jeho lordstvo a pan Swift nadále věřili lži lorda Ashcrofta o smrti jejích rodičů. „Proslýchá se, že stále pátráte po upírovi, který zabil vaši snoubenku, můj pane. Že vás žene pomsta.“

„Neposlouchejte drby,“ vyštěkl.

„Vina, má drahá.“ Drake Swift se zasmál. „To pocit viny ho drží celý den v laboratoři a celou noc na lovu.“

„Pomsta je mrhání životem.“ Lord Sommersby ji chytil za loket. Jeho prsty se jí pevně ovinuly kolem paže.

„Neodejdu, aniž bych našla tu knihovnu,“ zopakovala.

Drake Swift se divoce zašklebil. „Vy chcete staré plesnivé knihy, já chci ničit upíry.“ Mrkl na ni. „Chcete se vrátit do nevěstince, že ano, má drahá?“

Jonathon Lyon, hrabě ze Sommersby, střelil pohledem na svého společníka, zatímco stále svíral křehký loket slečny Larkové. „Nemůžeme jen tak procházet nevěstincem a honit upíry. A nemůžeme ji vzít s sebou.“

„Nesnáším nechat démona uniknout. Kazí to skóre,“ postěžoval si Swift a přistoupil k padlým upírům u kulečníkového stolu.

Swiftovo dokonalé skóre v zabíjení. Dnešní noc by za celé roky byla první, kdy mu upír unikl. Jistě, byli rozptýleni velmi nahou, velmi půvabnou dámou v nesnázích…

„Ta knihovna,“ naléhala slečna Larková a znovu se snažila vymanit z lordova sevření. „Neodejdu, aniž bych se ji pokusila najít.“

Jonathonova trpělivost byla u konce, ale její loket pustil. Tiskl ho příliš silně – zanechal na něm lehké modřiny. K čertu s jeho těžkopádnýma rukama. „Nebudeme prohledávat všechny místnosti v nějakém chlípném domě, abychom našli knihovnu, která možná ani neexistuje.“

„Existuje. Koneckonců jsem zkušený badatel. Dala jsem dohromady plán tohohle bordelu…“

Slovo bordel, které vyšlo z plných rtů Sereny Larkové, vyvolalo v Jonathonovi záchvěv zakázané touhy. Vzpomínka na křivky jejího nahého těla na kulečníkovém stole mu přivodila erekci. Nebyl gentleman, který by vyhledával perverzní rozptýlení, ale ta náhlá zakázaná představa v něm vyvolala touhu.

Postavil se mezi ni a Drakea Swifta, který se zabýval padlými upíry.

Zatraceně.

Table of Contents

Sharon PageRůže

1

2

3