Sharon Page – Hříšní vévodové 2

Hlouběji v neřesti

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna PB tisk, Příbram

Z anglického originálu Deeper in Sin

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Design © Rafael S. | Fotografie © Martin Sebesta

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2015 Edith E. Bruce

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-30-1

Print: ISBN 978-80-87720-31-8

Sharon Page

Hříšní
vévodové

kniha 2.

Hlouběji v neřesti

Deeper in Sin

Knihy v této sérii

Chtěli bychom upřímně poděkovat několika úžasným lidem, bez nichž by obálka této knihy nebyla tím, čím je.

DJ Andree Pomeje a jejímu snoubenci Petrovi děkujeme za nezapomenutelné chvíle před objektivem. Vaše energie a charisma opravdu oživily obálky všech tří knih.

.

Našemu fotografovi Martinovi patří obrovský dík za to, jak dokázal tyto chvíle zachytit. Tvá práce nám ukázala, jak výjimečné mohou být vteřiny, když je správně zvěčníš.

.

A samozřejmě bychom nemohli zapomenout poděkovat paní Heleně Konarovské za její nádherné, luxusní korzety. Přidaly těmto fotografiím ten správný šmrnc a eleganci.

.

Děkujeme vám všem za úžasnou spolupráci. Díky vám jsou obálky Hříšných vévodů zcela jedinečné.

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní knihy vždycky dojde k jednomu nebo dvěma falešným začátkům, několika případům, kdy člověk mlátí hlavou o kuchyňskou linku, a ke krizi víry – k bodu, kdy vám kniha připadá prostě jen jako nelogický zmatek. Naštěstí vždy následuje ten kouzelný okamžik, kdy se problém vyřeší a příběh se spojí. Ale i tehdy se autor obává, že euforie může být jen jeho zbožným přáním. A tak předává knihu svému editorovi.

Takže ještě jednou musím poděkovat své neohrožené a skvěle informované editorce Esi Sogahové, která se postarala o to, aby se tento příběh stal tím nejlepším, čím mohl být.

Děkuji také nakladatelství Kensington za krásné balení tohoto příběhu.

Děkuji své agentce Jessice Faustové, která je vždy pohotová a moudrá.

Poděkování patří také mým přátelům – autorům, kteří chápou všechny vzestupy a pády a kteří se s vámi na této cestě smějí, pláčou a pijí víno.

Největší vděčnost však jako vždy patří vám – čtenářům. Bez vás bych tu nebyla a doufám, že si příběh Sophie a Caryho zamilujete stejně jako já.

Než začneme. Na konci této knihy najdete nejen odkaz na bonusovou kapitola tohoto příběhu, ale i přehledný seznam postav a jejich mnoha jmen, které se v této knize objeví.

V křehkém věku šestnácti let jsem se seznámila s výrazem „z bláta do louže“, tehdy jsem opustila přísného a panovačného otce a utekla do Brightonu, kde jsem se stala milenkou stejně přísného a panovačného vikomta Mullona. Spal v obnošené noční košili a zažloutlé noční čepici a chrápal tak hlasitě, že budil koně ve stájích. Dospěla jsem k závěru, že moje budoucí kariéra kurtizány bude vážně ohrožena, pokud se nebudu posunovat po společenském žebříčku nahoru – od vikomta k hraběti, pak k markýzovi, po něm k vévodovi, pak ke královskému vévodovi (až na to, že žádný z nich není hezký), a tak dál až k princi.

Navíc, pokud jsem se chtěla naučit umění smyslnosti, potřebovala jsem gentlemana schopného mě učit. Chudák starý Mullon věřil, že patnáct minut chabého šťouchání je dostačující.

A tak jsem se vydala do Londýna, protože, jak ví každá ctižádostivá kurtizána, Londýn je plný gentlemanů.

– Z nedokončeného rukopisu nazvaného Zpověď kurtizány od Anonyma

1

Londýn – březen 1820

Gentlemani byli všude.

Taneční sál jich byl plný. Vysocí, pohlední a módní. Mladí a plaše vyhlížející. Plešatějící, středního věku a s velkými břichy napínajícími jejich vesty.

Stojíc u vchodu do sálu se Sophie Ashleyová zhluboka nadechla. Děkovala nebesům za rukopis, který jí zanechala matka, kterou nikdy nepoznala. V té nevydané knize bylo vše, co potřebovala vědět o tom, jak být dobrou kurtizánou.

Až na jednu věc, které si Sophie všimla, a o které se její matka v pamětech nezmínila.

Kypřanky, ty elegantní kurtizány, které vypadaly jako skutečné dámy, si muže nevybíraly kvůli jejich vzhledu. Protože ti nejstarší muži měli v náručí ty nejkrásnější ženy. Vrkající, laskající ženy v hluboce vystřižených, třpytivých šatech.

Zřejmě to byli ti nejbohatší muži.

V místnosti bylo snad sto gentlemanů a jen asi tucet žen. Skupina slavných kurtizán, která tyto plesy pořádala, zvala jen málo dalších žen. Ve skutečnosti se velmi snažily, aby se na ně jiné ženy nedostaly.

Sophie se znovu zhluboka nadechla.

Nejlepší kamarádka Belle byla Sophiiným plánem zděšena. Belle nechtěla, aby ho zrealizovala.

Ale Sophie to musela udělat. Musela to udělat. Přijela do Londýna, aby se stala vyhledávanou kurtizánou, protože neměla jinou možnost. Pokud si nenajde práci, ona, Belle a děti budou hladovět. A žádnou slušnou prací by nevydělala dost, aby uživila tři malé děti a dvě dospělé ženy.

Spolu s Belle daly dohromady peníze, za které Sophii koupily krásné šaty, slušivý čepec, jemné rukavičky a nové střevíčky. Zbylo jim v podstatě jen na dvě věci: na jízdenku do Londýna a na čtrnáctidenní nájem za skromný pokoj. Sophie se cestou vyhýbala kapsářům a chlípníkům. Podařilo se jí utéct před lstivými a zlými madam, které se snažily zlákat nebo unést mladé ženy z ulic. Z matčina rukopisu se dozvěděla, že před pravidelnou sezonou se pořádají plesy, večírky a pikantní salonní večery. Gentlemani si chtěli vybrat nové milenky dřív, než se zapojí do společenského víru Londýna.

Sophie si vzala něco ze zbývajících peněz, zašla na Drury Lane a vyptávala se, dokud nenašla operní tanečnici jménem Kate. Ta jí byla ochotná za malý úplatek vyprávět o slavných londýnských Kypřankách. Díky instrukcím se dostala až sem, na první letošní opulentní ples Kypřanek.

Kate Sophii varovala, že tyto akce jsou jen na pozvánku od samotných kurtizán. Když se Sophie zeptala, jak získat pozvánku, Kate se hlasitě rozesmála. Poznamenala, že většina kurtizán by na své území mladou a krásnou vetřelkyni nepozvala. Byla tu jedna, která by to udělala, ale jen kdyby jí dobře uplatila, a Sophie věděla, že na pořádný úplatek jí nezbylo dost peněz.

Vymyslela tedy jiný plán, jak se mezi ně dostat.

Vklouzla dovnitř vchodem pro sloužící, na sobě svůj obyčejný hnědý vlněný plášť. Pak se přes schodiště a vchody pro služebnictvo dostala do tanečního sálu. Tam si svlékla plášť, boty a nenápadný čepec a schovala je v místnosti vedle schodiště.

Protože se však dovnitř vetřela, musela se držet z dohledu hostitelek plesu. Zůstala na okraji tanečního sálu – ve stínu u zdi, na okraji třpytivého, krásného davu.

Podívala se do středu místnosti. Tam, v šatech z nejsvětlejšího hedvábí a mušelínu, s lesknoucími se šperky a výstřihy, které odhalovaly pohupující se prsa, byly kurtizány. Vládkyně londýnských milenek.

Sophie ztěžka polkla. Připadalo jí to jako celé měsíce, ne jako pouhé dny, kdy seděla s Belle a plánovala, jak to udělá. Plánování prováděla s věcnou odvahou…

…která ji teď ale opouštěla.

Nezapomněla tak docela, že být kurtizánou znamená zlákat muže, aby se stal jejím milencem. Koneckonců nebyla tak docela nevinná. Milovala se se Samuelem, svým nastávajícím, ještě než odešel do války.

Otěhotněla, porodila dítě bez manželství, a teď byla zdiskreditovaná.

Ale nelituji toho! zašeptala si Sophie vzdorovitě sama pro sebe. Milovala Samuela, on odcházel do války a ona chtěla… chtěla mu ukázat, jak moc ho miluje. Chtěla prožít noc plnou vášně, které si bude navždy cenit! A zatímco byl pryč, porodila mu syna – syna, kterého nikdy neviděl. Samozřejmě, že narození dítěte jí vypálilo cejch padlé ženy a znamenalo, že se k ní všichni otočili zády. Ale jí to bylo jedno. Tehdy.

Až teď, když se dívala na všechny ty muže, některé hezké a jiné ne, nevěděla, jestli to zvládne. Dokáže se s některým z těchto mužů milovat, aniž by byla zamilovaná?

Musí. Rozhodně, mimo veškeré pochyby musí.

Poslední, co Fitzwilliam Montcleif, vévoda z Caradonu – pro přátele známý jako Cary – potřeboval, byla rada, jak si najít nevěstu.

Jeho přítel Grey, vévoda z Greybrooku, byl však nyní šťastně ženatý a se svou ženou čekal první dítě. Grey byl odhodlán přivést do stejného stavu i ostatní takzvané Hříšné vévody.

„Vím, že tě tvoje minulost poznamenala, Cary,“ řekl Grey tiše. „Ale musíš si najít milenku. Jdi na jeden z plesů Kypřanek, najdi si nějakou ženu, pomiluj se s ní. Minulost nech za sebou. Jde to! Jsem toho důkazem.“

Cary odložil nedotčenou brandy a podíval se na Greye přes naleštěnou plochu stolu. On, Grey a Sax, vévoda ze Saxonby, seděli v křeslech v Greyově pracovně. „To nebude fungovat.“

Grey se tvářil vážně. „Bude. Říkal jsi mi, že od té doby, co jsi byl válečným zajatcem na Cejlonu, jsi nedokázal být se ženou. Musíš si dokázat, že můžeš zapomenout na vzpomínky, které tě pronásledují, a milovat se se svojí vyvolenou. Jediný způsob, jak to zjistit, je vzít si do postele vášnivou ženu. Sám bych tě tam zatáhl a našel ti hezkou samičku, ale teď jsem šťastně ženatý muž. Nemám nejmenší zájem být v blízkosti kurtizán… a Helena by mě zabila, kdyby to zjistila.“

„Tvoje žena by tě nezabila. Ví, že bys ji nikdy nepodvedl.“ Cary se opřel a snažil se působit nenuceně a uvolněně. Jeho přátelé neznali skutečný důvod, proč kvůli pobytu ve válečném vězení nebyl schopen najít si milenku. „Jsem rád, že tě Helena zkrotila, Greyi. Předtím jsi byl zatraceně nešťastný.“

„Pronásledován pekelnou minulostí. A proto chápu, čím procházíš.“

Grey zaváhal. „Měl jsem problémy. Vzpomínky, podezření, obavy mi téměř zabránily milovat Helenu tak, jak si zasloužila. Kvůli těm břemenům jsem měl problém přijmout její dotek nebo…“ odmlčel se a slabě zčervenal. To bylo ohromující, protože jeho přítel býval darebák a ničema, pokud šlo o ženy, pověstný svými hojnými, hříšnými sexuálními výkony, které často zahrnovaly provazy, biče a pouta.

„Musím se přes to pokusit přenést,“ připustil Cary. Na tázavé pohledy přátel pokračoval: „Dnes jsem dostal dopis od matky. Dělá si o mě starosti. Má podlomené zdraví a ubližuje jí trápit se ještě kvůli mně. Ubíjí ji to, sakra! Na rovinu mi sdělila, že očekávání mého sňatku, a šance vidět vnoučata, by jí daly vůli k životu. Takže pokud ji nechci zabít, musím si najít nevěstu.“

„Tvoje matka byla vždycky velmi přímá.“

„Umí zatraceně dobře vyvolávat pocity viny.“ Cary si povzdechl. „Ale v tomhle má pravdu.“

Caryho matka zůstala na venkovském sídle, zatímco on odjel do Londýna. Posledních několik měsíců se o vévodkyni neustále staraly jeho mladší sestry, jakož i společnice a ošetřovatelky. Měla slabé srdce a snadno se unavila. Dala mu však ultimátum.

Pokud nechtěl být zodpovědný za její smrt, musí se oženit a mít dítě.

Cary věděl, že jde o nehorázné vydírání. Ale byla nemocná – a měla pravdu. Bylo jeho povinností oženit se a mít děti.

Když ještě žil jeho otec, zuřil z Caryho neochoty oženit se s bohatou mladou ženou s pozemky a rozšířit moc a vliv rodiny. Otec mu stroze a chladně připomínal, že vévoda je pouhým článkem v rodovém řetězu. V podstatě takový chovný hřebec. Když však otec mluvil o době, kdy bude Cary dědit, viděl v jeho tváři odpor.

„Takže musíš jít na bál Kypřanek a přenést se přes ty své zpropadené vzpomínky,“ pokračoval Grey. „Dokaž, že si umíš vzít ženu do postele, aniž by tě ty válečné hrůzy přemohly. Sax půjde s tebou. Chci mít jistotu, že odtamtud odejdeš se svůdnou milenkou,“ řekl velkodušně.

„Nepotřebuji doprovod na ples Kypřanek,“ namítl Cary. „Je mi třicet, sakra!“

„Když s tebou nepošlu Saxe, nepůjdeš tam, Cary. Já to moc dobře vím.“

Sax popíjel brandy pohodlně rozvalený v jednom z Greyových křesel. Vzhlédl a zakřenil se. „Já už se o to postarám, aby si dnes večer našel nějakou krasotinku. Musíš se vrátit do sedla, Cary.“

„Není to tak jednoduché,“ zamumlal Cary. Přátelé ho však ignorovali. A zatraceně, nehodlal jim říct, co se mu stalo, když mu bylo pět let. To tajemství zemře spolu s ním.

Sax vstal. „Pojď, Cary. Je čas předhodit tě Kypřankám.“

Sophie rychle zjistila, že Kypřanky nejsou zrovna laskavé.

Praly se o gentlemany jako divoké kočky. Všude po místnosti bylo znát, jak obnažují své ostré drápky.

A ona teď ani nedýchala – stejně jako všichni kolem ní – protože dvě z žen se skutečně praly. Byla to opravdová rvačka, při níž si rvaly šaty, fackovaly se a tahaly za vlasy!

To vše kvůli vysokému, ramenatému muži se zlatavě blond vlasy a nádhernýma bleděmodrýma očima.

Před čtvrt hodinou, když hodiny odbily dvanáct, vstoupil ten blonďatý gentleman do tanečního sálu. Doprovázel ho další gentleman, který měl neobvyklé stříbrné vlasy, kontrastující s tmavým obočím a řasami. Oba muži byli pohlední, ale blondýn se světle modrýma očima byl podle Sophiina názoru naprosto úchvatný.

Byla blízko dveří, takže je viděla přicházet. Vysokého blonďáka musel jeho přítel dveřmi přímo protlačit. Jakmile však blondýn překročil práh, upřely se na něj pohledy všech. Hlasy se spojily v šepotu. Zachytila útržky toho, co říkaly.

„Je tady!“

„Málokdy opouští svůj dům, kromě návštěvy klubu.“

„Říká se, že se z toho uvěznění napůl zbláznil. Že se od svého návratu nikdy neusmál.“

Uvěznění?

Jistě by nemohl nějaký gentleman jít do vězení, dostat se ven a přijít na ples Kypřanek. Aby takový muž skončil v žaláři, muselo by to být za něco strašně závažného.

Sophie byla zvědavá, a tak se dívala dál.

Se zlatými vlasy, které mu spadaly na šíji v nedbalých vlnách, vypadal vysoký muž jako rytíř z pohádky. Nepůsobil jako někdo, kdo strávil čas ve vězeňské cele. A přestože on i jeho přítel byli oba ohromně pohlední, zlatovlasý gentleman na sebe strhl většinu pozornosti.

Sophie pocítila silnou touhu zjistit, kdo to je. Aby mohla něco odposlechnout, přiblížila se k tmavovlasé kurtizáně v zářivě růžových šatech a křiklavých špercích.

„Vévoda z Caradonu,“ říkala žena a div si neolizovala rty, „ignoroval každé pozvání, které by ho vytáhlo ven od té doby, co byl držen jako válečný zajatec na Cejlonu. Jako válečného hrdinu by ho všude uctívali, ale on opouští domov jen proto, aby se projel v parku a zašel do svého klubu. Takže teď, když je tady, ho hodlám lapit dřív, než do něj zaseknou pařáty všechny ty ježibaby.“

Válečný zajatec. Hrdina!

Sophie ztěžka polkla a rázem si uvědomila, že by ho sama ráda lapila.

Byl tak krásný. A očividně vznešený.

Byl by dokonalým ochráncem.

A hluboko uvnitř ucítila svíravý, pulzující pocit. Najednou byla celá horká. A pořádně neklidná. Věděla, co to znamená – toužila po tomto muži. Ačkoli ji jakýsi tichý hlásek varoval, že by o něm měla vědět víc, než mu bez obalu řekne, že chce, aby si ji vzal do postele.

Druhá žena, která měla zrzavé vlasy obarvené henou, se uchechtla. „Už je pozdě. Už se na něj vrhla jiná.“

Sophie se otočila, aby se podívala. Čekala příliš dlouho! Nějaká žena se zmocnila vévodovy pravé paže a sápala se po něm jako chobotnice. Byla to Kypřanka s vlasy tak světlými, že byly téměř stříbřitě bílé. Měla na sobě bílé šaty, bílé rukavičky a zdobily ji bledě bílé diamanty. Tiskla se k jeho boku tak těsně, že měl paži téměř uvězněnou mezi polonahými ňadry, které se jako dva kopečky želé pohupovaly nad napnutým živůtkem s hlubokým výstřihem.

„Pche! Jsi dost stará na to, abys byla matkou Jeho Milosti!“ kupředu vyrazila mladá dívka s drze vypjatou hrudí. Měla vlasy černé jako uhel a půvabnou tvář s růžovými tvářemi, obrovskýma fialkovýma očima a ústy ve tvaru Amorova luku. Na sobě měla světle růžové šaty.

„Jak ses sem dostala?“ zeptala se světlovlasá žena s ledovým klidem vévodkyně. „Těžko tě někdo pozval. Ještě jsi cítit farmou, ze které jsi přišla, Sally.“

„Nejsem,“ prohlásila Sally. „To ty Angeliko voníš jako moje babička. A jsi stejně stará jako ona. Jsem si jistá, že Jeho Milost nemá zájem o tak starou milenku.“

Dívka se k němu přiblížila a strčila do bělovlasé kurtizány: „Řekněte jí to, Milosti. Kterou z nás byste chtěl mít do sebe zavěšenou?“

Ubohý gentleman se zoufale ohlédl ke dveřím. Jeho přítel se jemně zasmál. „Myslím, že chudák Caradon by si rád zatančil valčík.“

Černovlasá farmářova dcera se vrhla vpřed a sevřela mu volnou ruku: „Zatančíte si nejdříve se mnou, Vaše Milosti? Byla bych nadšená.“ Dívka se ho pokusila přitáhnou k sobě a pryč z dosahu kurtizány jménem Angelika. Sally se vítězoslavně zasmála, což rychle přehlušil zvuk trhající se látky.

Část její průsvitné sukně ležela na podlaze a všem očím v sále se odhalila její bílá spodnička. Utržená sukně byla uvězněná pod Angeličiným střevícem. Dívčina tvář se zkřivila a zrudla vztekem a ona vyjekla: „Tos udělala schválně! Ty mrcho! Ty hnusná stará ježibabo!“

„Jsi hloupý spratek,“ zasyčela druhá žena.

Sophie se zachvěla. Angelika vypadala elegantně a klidně, ale z jejího hlasu se ozývala čirá zuřivost. Luskla prsty a rázem se objevili lokajové. V královsky vznešeném gestu ukázala na mladší dívku: „Tato mladá žena nemá pozvánku. Musí být okamžitě vykázána.“

„Já mám pozvánku.“

„Předpokládám, že jsi ji získala úplatkem.“

„No a co?“

„Angeliko, má drahá, nebuďte na tu mladou ženu tak přísná,“ řekl vévodův přítel.

Lokaj však přistoupil k dívce, zjevně připraven ji vyhodit. Dívka vztekle zavřeštěla a skočila po starší kurtizáně. Tahala ji za vlasy a vytrhávala je ze sponek. Zatáhla za Angeličin náhrdelník, strhla jí ho a šperk cinknul o podlahu, což jí vzápětí vyneslo náhlou, prudkou facku. Mladá žena neváhala a facku oplatila.

„Dámy! Dámy, prosím!“ zvolal vévodův přítel.

Zlatovlasý vévoda neřekl ani slovo. Ještě nikdy neviděla muže s tak prkenným výrazem. Vypadal příšerně nesvůj. Ty dvě ženy se před ním po sobě sápaly jak lvice bojující o samce. Vévoda z Caradonu vykročil a zvedl ze země útržek šatů i přetržený náhrdelník. Pak se protlačil mezi bojující ženy. Stále beze slova. Omylem schytal několik ran.

Angelika se stáhla, když jí podal náhrdelník. Hrudník se jí zvedal v prudkých nádeších. Oči planuly prožitým bojem: „Vaše Milosti, omlouvám se.“

Vévoda nic neřekl.

Černovlasá dívka mu vytrhla z ruky látku zničených šatů a krátce na něj pohlédla, jako by zvažovala situaci. Pak se hlasitě rozplakala a rozběhla se pryč.

„Zatraceně,“ zamumlal vévoda. Pak se za ní vydal.

„Holka mizerná,“ vyštěkla Angelika. „Ty slzy byly stejně falešné jako její prsa! Dává si totiž do živůtku vycpávky.“

Pokud byl vévodův přítel šokován, nedal to nijak najevo. Místo toho se mu na rtech objevil pobavený úsměv. Vskutku byl pohledný, ale zlatovlasý vévoda z Caradonu byl ten nejkrásnější gentleman, jakého kdy Sophie viděla.

„Sehrála jste to hloupě, Angeliko,“ prohlásil vévodův přítel. „On je vždycky za rytíře. I když bych vám měl poděkovat. Pronásledování uplakané dámy v nesnázích mu prospěje.“

Angelika začala prskat, ale pak se usmála. Samolibě: „Obávám se, Vaše Milosti, že se mýlíte.“

Jeho přítel byl také vévoda? To Sophie nečekala. A zlatovlasý vévoda se vracel.

„Kde je ta dívka?“ zeptal se jeho přítel.

Vévoda vypadal, jako by ho škrtila kravata. „Tohle byla chyba, Saxonby,“ zamumlal. „Ta holka se na mě vrhla, a když jsem nesouhlasil, že z ní udělám svou milenku, rozzuřila se na mě, skočila do kočáru a odjela pryč,“ měl hluboký hlas, mírně chraplavý, jako by pro něj bylo namáhavé mluvit. Možná proto nechával spíš mluvit přítele.

„Kočár vikomta Willingtona,“ poznamenala Angelika. „Ta holka už má ochránce a zřejmě doufala, že ho nahradí vámi. Je to drzá, ctižádostivá harpyje. Vůbec ne typ pro vás, Vaše Milosti. Ale za tu scénu se omlouvám. Šaty se jí roztrhly nešťastnou náhodou, ale ona se na mě vrhla jako divoká kočka.“

„A koneckonců, Angeliko, vy přece nejste ani trochu pověstná svou vášnivou povahou, a ještě prudším temperamentem,“ zakřenil se vévoda Saxonby.

„Vynasnažím se, abyste odteď měl příjemnější večer, Vaše Milosti.“

„To rozhodně udělá, Caradone.“ Muž stojící v davu nedaleko nich si otevřeně vilně prohlížel Angeličinu postavu.

Sophie si uvědomila, že se kolem shromáždili muži, které přilákala rvačka mezi ženami. Zatímco všichni vypadali, že se jim to líbilo, vévoda vyvolával dojem, jako by si sedl na ježka. Zjevně se cítil naprosto nemístně.

„To je v pořádku, Angeliko,“ řekl blonďatý vévoda. „Už dlouho jsem nebyl jinde než ve svém klubu. Doufám, že váš náhrdelník půjde opravit.“

„Slyšela jsem o vašich strašných zážitcích na Cejlonu. Snad bych vás mohla trochu potěšit.“

„Obávám se, že na potěšení ještě nejsem připravený,“ uklonil se a poté se vzdálil, následován vévodou Saxonbym.

„Pojďme ti obstarat něco k pití, Caradone,“ řekl jeho přítel.

Sophie byla zaujatá. Vévoda z Caradonu byl prostě nádherný.

Uplynulo už hodně času od chvíle, kdy její milý Samuel padl u Waterloo – téměř pět let. Poprvé po dlouhé době se Sophie dívala na nějakého muže s bušícím srdcem a myšlenkou: Chtěla bych, aby mě políbil.

Pak zahlédla Angeličin výraz a zalapala po dechu. Kurtizána sledovala odcházejícího vévodu s čistým jedem v očích. Vzápětí se Angelika otočila a zamračila se ni. „Kdo sakra jsi?“ vyjela na ni.

Zatraceně!

Sophie neodpověděla. Otočila se a rozběhla za oběma vévody, snažíc se zmizet v davu a také se, snad, s nimi seznámit. Téměř je dohnala. Pak zaslechla, jak Saxonby říká: „Nevzdávej se naděje. Ještě si nějakou samičku najdeš. Nezapomínej na své povinnosti vůči dalším generacím.“

Teď byla Sophie zmatená. Další generace? Myslel tím potomky? Hledal snad vévoda manželku?

Tady?

I zezadu bylo poznat, že je vévoda z Caradonu očividně pohledný. Zlaté vlasy mu ve světle svíček zářily. Měl impozantní ramena a úzký pas. Ani on, ani Saxonby se nechovali jako ostatní muži tady – žádné osahávání, hlasitý smích, hloupé poznámky.

Problém byl v tom, že její matka bývala kurtizána. Sophie o tom nevěděla, dokud neotěhotněla se Samuelem. Pak jí řekli pravdu. Ale skutečné jméno matky neznala. Zanechala dopis podepsaný pouze Tvá matka. A pak tu byl ten nedokončený rukopis. Příběh jejího života jakožto kurtizány. Psala v něm, že se ochránci někdy do svých milenek zamilují.

Ale žádný šlechtic by přece nebyl tak výstřední, aby si hledal manželku na večírku kurtizán. Nebo snad ano?

Něčí ruka ji chytila za paži a hrubě s ní trhla dozadu.

„Neutíkej přede mnou,“ vyštěkl hrubý ženský hlas. „Jak ses dostala dovnitř?“

Ruka v bílé saténové rukavici bolestivě svírala paži. Dost silně na to, aby se jí udělaly modřiny.

Byla to Angelika!

Sophie věděla, že teď nesmí lhát. Viděla, jak trhá šaty jiné ženě jako divoká kočka, ale Angelika jistě pochopí, jak je zoufalá. Určitě se to dotkne jejího srdce.

„Právě jsem přijela do Londýna,“ vysvětlila. Vyklopila celý příběh, jak nejrychleji dokázala. V luxusním korzetu, který měl Sophii dodat módní vzhled, se rychle zadýchala. Podařilo se jí však ze sebe dostat všechny podrobnosti o tom, jak ji vyhnali z domu, jak její manžel zemřel. Nebyla to tak docela lež. Samuel sice nebyl skutečný manžel, ale svatbu plánovali. Pověděla i o třech dětech, které potřebovaly jídlo.

Angelika se na ni chladně zadívala: „Takže jsi považovala za vhodné přijít bez pozvání. Vstup povoluji pouze já nebo některá z ostatních pěti hostitelek.“

„Vím, že to nebylo správné, ale musíš pochopit, že potřebuji podporovat vlastní rodinu,“ prosila Sophie. „Musím zajistit, aby děti měly co jíst. Mají ty nejlepší povahy a zatím všechno snášely velmi trpělivě. Museli jsme spát po stodolách. A shánět jídlo, jak se dalo. I když jsme nikdy nic neukradli. Nikdy bychom…“

„Přestaň, prosím,“ nařídila Angelika. Žena si položila ruku v rukavičce na hlavu, jako by ji ze Sophiiných uspěchaných slov rozbolela hlava. Pak se jí zúžily velké oči, a přestože vlasy měla světlé, řasy byly tmavé a oči pečlivě černě orámované líčidlem.

„Sleduješ vévodu z Caradonu. Chci vědět proč!“

Když Sophie neodpověděla, Angelika jí stiskla paži ještě pevněji. „Okamžitě mi to řekneš.“

Sophie si vzpomněla, jak se po něm Angelika sápala. Musel být její oblíbenec. Což znamenalo, že ho Sophie rozhodně nemůže mít. A nemohla se nechat vyhodit.

Ne teď.

„Já jsem ho nesledovala. Jen jsem šla tímhle směrem. A on asi taky.“

„Nezkoušej to na mě!“ vyštěkla Angelika. „Viděla jsem, jak ho pozoruješ. Chceš ho,“ ženiny tmavé oči ji probodávaly.

„Znáte se s vévodou?“

„Ach ne.“

„Ale ty ho chceš.“

„Já…“ rychle přemýšlela. „Přišla jsem jen proto, že musím podporovat děti. Musím si najít ochránce, ale ani ve snu by mě nenapadlo usilovat o vévodu. Viděla jsem, že se zná s tebou. A jistě by neměl zájem o mě, když už poznal tebe.“ obávala se, že to trochu přehání, ale co jiného jí zbývalo?

„Jak se jmenuješ?“

„Sophie, madam.“

Angelika pozvedla obočí. Pak se jí na rtech objevil pomalý úsměv: „No, Sophie, mám pro tebe toho pravého gentlemana. Je to markýz, což je jen o stupínek níže než vévoda. Je pohádkově bohatý.“

Než se Sophie nadála, byla odvlečena na opačnou stranu tanečního sálu a představena malému, břichatému muži s šedivými vlasy.

Markýz!

Pokusila se zdvořile usmát, když ji Angelika téměř strčila muži do náruče a odešla. Angelika jí nabízela bohatého muže, ale ona se nemohla stát jeho milenkou. Na rty se jí drala výmluva…

Markýz ji uchopil za předloktí a otočil, aby k němu stála zády.

Podíval se jí na zadek a mlaskl rty: „To je ale zázrak, ta Angelika. Diskrétní platba, a ona se přímo překonává. Jsi dokonalá. Tak krásně tvarovaný, štědrý a prostě rozkošný zadeček.“ Chytil ji za něj a stisknul, jako by si chtěl ověřit, co vidí.

Proboha!

„Prosím, můj pane, ubližujete mi.“

„Nesmysl!“ vyštěkl. „Máš krásný macatý zadek. Je přímo stvořený k mačkání.“

„Obávám se, že ne.“ Sophie se pokusila jeho ruku odstrčit, ale marně. Byl sice prošedivělý, ale měl mohutnou postavu a značnou sílu. Hnětl jí zadek tak bolestivě, až zakňourala.

„Jestli mě to má navnadit, tak to nefunguje – ubližujete mi, pane.“ Rukopis kurtizány sice hovořil o uspokojování neobvyklých choutek šlechticů, ale ona tohle dělat nemohla.

„Nesmysl. Všechny jste tvrdší kusy koňského masa, než jak se děláte. Na troše drsné hry není nic špatného, má drahá. Dobře za to platím.“

„Ať už máte na mysli jakoukoli drsnou hru, nemám v úmyslu se jí účastnit.“

„Hrát moje hry se ti velmi vyplatí. Začneme tím, že těm tvým bujným půlkám pořádně naplácáme?“

Vyhrnul jí sukni. Zatímco se v šoku pokoušela odtáhnout, plácl ji otevřenou dlaní po zadku – tvrdě.

„Au!“ vykřikla. Dupla mu na nohu. Měl na sobě naleštěné boty a ona jen střevíčky, ale překvapeně sebou škubnul. Tváře mu zrudly vztekem…

Sevřel ruku v rukavici v pěst a ona se pokusila utéct, protože věděla, že ji chce udeřit. Ale jeho reflexy byly příliš rychlé. Chytil ji za sukni, stáhl ji zpátky a nemilosrdně s ní praštil o zeď.

Vyrazilo jí to dech a křečovitě se snažila znovu nadechnout. V očích ji pálily slzy.

„Nebijte mě. Nechci, aby mě někdo bil, nebo mi ubližoval. Prosím!“ křičela zoufale.

Jeho masité rty se samolibě zkřivily: „Trocha odporu to dělá ještě rozkošnějším a…“

Nedořekl, protože byl náhle prudce stržen vzad. Vzápětí byla Sophie odtažena od stěny, a než se nadála, ocitla se za velkým mužským tělem. Ohromeně zírala na široká ramena, tmavomodrý kabátec a vlasy barvy leštěného zlata.

Byl to vévoda z Caradonu.

„Odprejskněte, Halwelle,“ řekl. „Ta dívka je moje.“

Nejdřív jsem se vydala na jeviště, protože jsem měla krásný hlas a v pumpkách mi to moc slušelo. Gentlemani se hrnuli do Drury Lane, aby viděli má strhující vystoupení.

Byli tak troufalí, že se domnívali, že za kytici růží nebo třeba třpytivý náramek si mohou koupit mou přízeň. Ale já jsem se nedala strhnout – až jsem nakonec podlehla vášnivému pronásledování jednoho úchvatně pohledného muže.

A našla jsem v něm dokonalého hraběte. Bylo mu třicet, byl svobodný a vlastnil obrovské jmění. Byl to samozřejmě hrabě z R. (Jak vidíte, pokud jste čtenář mužského pohlaví a vznešeného postavení, dáma si může vybrat chvíle, kdy bude diskrétní, pokud má k takovému jednání motivaci). Jenže se zdálo, že každý ženský trik, který jsem na něj použila, ho nechává nevysvětlitelně chladným.

Byla jsem tak rozladěná, že jsem jednou v noci navštívila jeho ložnici. Rozrušená záchvatem uražené ženské ješitnosti jsem se tam potulovala, zatímco spal, a plácala se po nohou jezdeckým bičíkem. Pleskání kůže ho probudilo i vzrušilo. S rozzářenýma očima stydlivě navrhl, že se přetočí na břicho, a já ho hravě potrestám.

V tu chvíli se mi otevřely oči a pochopila jsem, jak podivné a nezvyklé choutky gentlemani mívají.

– Z nedokončeného rukopisu nazvaného Zpověď kurtizány od Anonyma.

2

„Caradone, zatraceně, mohl bych vás vyzvat!“ vyprskl markýz.

Sophie poprvé spatřila úsměv vévody z Caradonu. Východ slunce vedle něj blednul. Nebyl zhýralý jako úsměv jeho přítele Saxonbyho, ale tak krásný, že by za ním šla až na konec světa.

„To není moudré, Halwelle. Strávil jsem léta jako voják a jsem velmi dobrý střelec.“

Copak po sobě budou střílet? Zachvátil ji šok a zároveň vztek. Sophie vyrazila zpoza vévody: „To snad nemyslíte vážně, vy oba! Nemůžete po sobě kvůli tomu střílet! Co když se navzájem zabijete…?“

Vzpomněla si na Samuela. Šel do boje, aby sloužil králi. Byl mladý, měl pro co žít, a kulka ho připravila o život.

„Jak můžete chtít kvůli něčemu takovému zastřelit jiného člověka? Poté, co byla válka, proboha. Co je to za naprosto hloupou…“ slova se jí zasekla v hrdle.

Caradon na ni překvapeně zíral bleděmodrýma očima.

„Má drahá…“

„Ne!“ vykřikla. Samuel by byl mnohem raději žil. Položil život za svou zemi a ona ještě dva roky po jeho smrti každý den ronila slzy a přála si, aby zde ještě byl. Jak mohli tito muži tak lehkovážně zahazovat svůj život?

„Je to nesmyslné a hrozné a já vám to nedovolím,“ prohlásila.

„Nepleť se do toho, ty hloupá huso,“ vyjel na ni Halwell.

Zamračila se na něj: „Zachoval jste se velmi nevhodně, můj pane. Napadl jste mě. Nemáte absolutně žádné právo cítit se uražený a měl byste se omluvit.“

„Omluvit se? Děvce?“ Halwell se zasmál. „To určitě.“

„Važte slova,“ pronesl Caradon hladce, ale jeho tón Sophii rozechvěl. Bylo v něm něco… silného, hrozivého, něco, co v ní vyvolávalo pocit, že ona by rozhodně poslechla.

„Napadl jste mou novou milenku, Halwelle, takže já jsem tady ten poškozený. Měl bych vyzvat já vás? Ještě chvíli mě drážděte a udělám to. Pak se mi postavíte v duelu, ať už budete chtít, nebo ne.“

Objemný markýz jako by se jí před očima scvrkával. Světlo odhalilo krůpěje potu na čele: „Neviděl jsem vás s tím děvčetem, Caradone. Netušil jsem, že je už zamluvená. Přivedla mi ji Angelika. Chyba je na straně té manipulativní děvky, ne na mé.“

„Zmizte.“ Caradonův hlas, přestože chraplavý, byl mrazivý jako led.

Markýz, který ji předtím tak samolibě šikanoval, utekl pryč jako vyplašený zajíc.

Vévoda se k ní otočil. „Jste v pořádku, slečno…“

„Sophie,“ hlas měla udýchaný. „Sophie Ashleyová.“

„Vévoda z Caradonu. K vašim službám.“

Za těchto okolností by každá žena na svého pohledného zachránce zírala s nepokrytým obdivem. A přesně to Sophie udělala. Hleděla do jeho tmavými řasami orámovaných modrých očí – světle modrých jako ranní obloha v zimě – a poznamenala: „Zbabělý surovec. Splaskl jako bublina. Rozhodně jste se nemusel příliš snažit, abyste ho vyděsil. Proč se vás bojí?“

Vévoda překvapeně povytáhl obočí. Myslela si, že neodpoví, ale pak řekl: „Protože skutečně jsem celkem dobrý střelec.“

Vyslovil to skromným tónem.

„Takže Angelika vás vhodila do jeho spárů?“

Sophie přikývla a pak pokrčila rameny: „Nemohla vědět, co je to za gentlemana.“

Vévoda z Caradonu zavrtěl hlavou: „Jsem si jistý, že to moc dobře věděla. Kdysi byla jeho milenkou.“

„Proč udělala něco tak krutého? Když se mě chtěla zbavit, proč mě prostě neposlala pryč?“ ošila se Sophie.

„Angelice to zřejmě připadalo jako dobrý žert.“

„Ale já jsem jí vysvětlila, proč jsem sem přišla bez pozvánky. Řekla jsem jí, proč tu potřebuji být. Musím si najít ochránce, jinak moje rodina zemře hlady. A ona si myslela, že by ten markýz pro mě byl ideální. Zdálo se mi… připadalo mi, že se mnou soucítí.“

Z intenzity jeho pohledu Sophii zahořely tváře. Nebyl to chlípný pohled. Přesto se jí začal hrudník zdvihat rychleji. Něco v tom, jak se na ni díval, bralo dech.

„Ženy jako ona nemají žádný soucit s mladými, hezkými dívkami.“ pátral v jejích pohledu. „Říkala jste, že vaše rodina hladoví. Je to pravda?“

V očích ji zaštípaly slzy. Nemohla plakat! Nevypadala hezky, když plakala. Přikývla: „Je to pravda. Tři děti…“ Hlas se jí chvěl a zněl napjatě, jak bojovala s těmi mizernými slzami.

„Vaše? Vypadáte tak mladě.“ na tváři se mu objevil znepokojený výraz.

Ach bože!

Rozhodně se nezdálo, že by byl z představy dětí nadšený. Ale jedno z nich bylo skutečně její.

„Mé… mé přítelkyně…“ začala. Pak se zarazila. Možná bude jednodušší zůstat u toho. U jen poloviční lži. „Já a moje kamarádka jsme obě přišly o domov, takže se snažíme přežívat společně.“

Několik minut nic neříkal. Nebyla si jistá, co má dělat. V matčině rukopise našla radu, že by milenky měly mít smlouvu, nějaký právní dokument, který přesně stanovuje, co mohou očekávat a co si po milostném poměru budou moci nechat. Kdy se o tom vévoda zmíní? O domě, kočárech, špercích – o věcech, které zoufale potřebovala?

Musela na to myslet a současně se nenáviděla za to, že uvažuje tak chamtivě. Nikdy se o takové věci nezajímala. Byla by spokojená, i kdyby byli se Samuelem chudí jako kostelní myši. Ale narození dítěte všechno změnilo.

Ona sama mohla hladovět. Ale nemohla nechat o hladu děti.

Když stále nic neříkal, v útrobách jí začaly hlodat obavy.

„Nazval jste mě svou novou milenkou, Vaše Milosti,“ připomněla mu. „Jsem nadšená, že mohu nastoupit na… ehm, svou novou pozici.“

Celou dobu si ji lehce zamračeně prohlížel. Teď konečně promluvil: „Co prosím?“

„Jsem vaše nová milenka?“ zeptala se váhavě. Proč jí buď neudělal nabídku, kterou měl, nebo se ji alespoň nepokusil políbit nebo tak něco?

„Ach tak,“ řekl nedbale. „Chtěl jsem odradit Halwella. Samozřejmě, že nejste moje milenka. Sotva jsme se potkali.“

Zaplavilo ji zklamání. Byla to pravda. Nic o něm nevěděla. Ale přišel ji zachránit. Byl čestný. A… a tak nádherný, že se v jeho blízkosti tajil dech.

„Líbil byste se mi jako ochránce,“ ujistila ho. „Byla bych s takovým výběrem velmi spokojená.“

Znovu povytáhl obočí: „Má drahá…“

Přerušil je ostrý, skřípavý zvuk. Věděla, co to je – první tah smyčce na strunách. Taneční sál naplnily tóny valčíku.

„Valčík!“ vzrušením začala poskakovat. Teď, když byl Halwell pryč, nehrozilo žádné nebezpečí. K tomu potkala oslnivého vévodu, který by byl dokonalým ochráncem – a uvěmila si, kde vlastně je.

V tanečním sále!

Kde hraje hudba!

A tancuje se valčík!

Nikdo v Newton-Upon-Avery, kde vyrůstala, nikdy netančil valčík. Viděla však kresby tohoto elegantního tance. Lidé při něm byli k sobě tak odvážně blízko. Žena položila ruku na mužovo rameno a druhou rukou sevřela jeho dlaň. A gentleman…

Volnou ruku přitiskl na ženina záda. Přímo nad jejím zadečkem. Při představě Caradonovy ruky na tom místě Sophií projel slastný záchvěv.

Chtěla se Samuelem zkusit tančit valčík, ale on ji považoval za blázna. Raději se s ní líbal a osahával, což bylo, popravdě řečeno, velmi vzrušující a žhavé.

„Musíme tančit valčík,“ chytila ho za ruku. „Můžeme? Prosím?“

„Jste ohromující,“ vydechl.

„Děkuji! A teď rychle, než přestanou hrát. Nemám ponětí, jak se to dělá, a možná budu nešikovná, ale bylo by úžasné to zkusit!“

Vévoda potřásl hlavou: „Zlatíčko, vy sem očividně nepatříte.“

„Samozřejmě, že ano! Sice jsem nebyla pozvána, ale chci tu být. Musím tu být.“

Udělal tu nejhorší věc na světě. Ušklíbl se.

Role kurtizány pro ni byla nová, ale v matčině rukopise se psalo o mužích šílících touhou. Okouzlených, omámených…

A ušklíbnutí nebylo dobré znamení.

Vévoda zůstal na místě a přitáhl si ji zpět k sobě.

„Chci tím říct, že jste sladká a nevinná a tenhle svět vás zkazí a zničí,“ vysvětlil. „Musíte se vrátit domů. Tenhle svět,“ nedbalým pokývnutím hlavy obsáhl plesový sál plný dychtivých gentlemanů a nestoudných žen, „je plný hříchu a neřestí. Tuším, že některé byste nedokázala pojmenovat. O dalších ani nevíte, že existují.“

Vzdorovitě zvedla bradu. „Jsem světaznalá.“

„O tom pochybuji,“ jemně dodal: „Máte peníze na kočár, který vás odveze domů?“

„Nemůžu jet domů. Když se tam vrátím s prázdnýma rukama, tři nevinné děti budou hladovět.“

Domů!

Jak strašné slovo to pro ni teď bylo. Neměla žádný domov. Byla vyhozena. Nikam nepatřila. A jak jim ubývaly peníze, musely s Belle hledat přístřeší na stále horších a horších místech. Na nějakou dobu nalezly útočiště ve staré stodole. Domovem pro ni teď bylo každé místo, kde jim nepršelo na hlavu. Nemohla se vrátit bez naděje na peníze, bez šance na obživu pro svou rodinu. Ne, když na ni čekal odporný hrabě z Devarsu, aby ji dostal do svých spárů. Chtěl ji mít za milenku, ale byl ještě horší než markýz z Halwellu. Devars byl tak odporný, že vedle něj Halwell vypadal jako dokonalý gentleman.

„Musí existovat jiný způsob, jak byste zachránila rodinu, než že obětujete nevinnost a vydáte se napospas nějakému gentlemanovi výměnou za peníze,“ přesvědčoval ji Caradon. „Co sňatek? Jste milá, krásná mladá žena.“

S nemanželským dítětem to samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Nemohla se vdát. Milování se Samuelem před jeho odchodem do války zničilo jakoukoli šanci na řádné manželství.

„Z jistých důvodů se vdát nemohu,“ ohradila se. „Každopádně být milenkou znamená víc, než jen jít do postele za peníze. A být kurtizána je něco úplně jiného.“

„Ano?“ na rtech mu opět hrál úsměv. „V jakém smyslu je kurtizána něco jiného?“

Přála si, aby se přestal usmívat, jako by mu připadala nesmírně zábavná. Nevěstilo to nic dobrého. Měl by vzdychat touhou po ní a slibovat modré z nebe. To měl podle matčiných memoárů ochránce dělat.

„No, vedli bychom podnětné rozhovory,“ nevzdávala se Sophie. „Byla bych velmi příjemná společnice. Dělala bych muži radost, učinila ho šťastným. A možná by mezi námi mohla vzniknout láska.“

„Láska,“ zopakoval vévoda. Díval se na ni, jako by mu právě řekla, že je obloha zelená a vždycky měla takovou barvu. Pak zavrtěl hlavou. „Nemůžu vás nechat tohle udělat. Není to správné.“ Tvářil se jako doktor Tucker a jeho manželka, když musela přiznat, že čeká miminko. Tak nesouhlasně.

Ale byl to vévoda. Nepředstavitelně bohatý. Neměl o tom ani ponětí!

„Vám se to řekne. Nemáte nejmenší představu, jaké je dívat se, jak děti tiše vzlykají, protože mají prázdná bříška a vědí, že nemá smysl žádat o jídlo, když žádné není!“ vřel v ní vztek. „A jestli si myslíte, že je tak špatné, aby žena byla kurtizánou, proč jste tady?“

„Neřekl jsem, že je to špatné. Jen se to nehodí pro vás.“

Oslnily ji světle modré oči a dlouhé tmavé řasy. Byl tak nádherný. Ale tohle bylo beznadějné. Naprosto beznadějné.

„Děkuji vám za radu,“ řekla škrobeně. „Jelikož máte zjevně zkušenosti se situací podobnou té mé, jsem si jistá, že jste strávil mnoho dní bez peněz a s rodinou závislou na vás. Rozhodně si ji vezmu k srdci,“ obrátila se k odchodu.

Chytil ji za zápěstí a zadržel: „Odcházíte ode mě, abyste si našla dalšího okouzlujícího ochránce, jako je Halwell? Ne! Nasednete do kočáru a pojedete domů, i kdybych vás měl sám usadit na sedadlo.“

Nemohla jet domů!

Lord Devars věděl, co udělala, aby zachránila rodinu – tu strašnou věc, kterou musela udělat. Mohl ji nechat zatknout. Nabídl jí obchod. Nevydá Sophii soudci, když se stane jeho milenkou. Dal jí čtrnáct dní na rozhodnutí.

Ale kdyby měla hodně peněz, mohla by Belle a děti přestěhovat někam, kde by je Devars nikdy nenašel. A kdyby po ní šel, mohla by využít získaného bohatství a nechat je všechny zmizet.

Nesměla se vrátit stejně chudá, jako když odjížděla.

„Nemůžu jít domů s prázdnýma rukama. Nemůžu se jim podívat do tváří a vidět zklamání a strach. Je mi jedno, jakou cenu zaplatím za to, že budou najedení, v bezpečí a šťastní.“

„Vždyť té ceně ani nerozumíte,“ řekl tiše. „Pojďte se mnou.“

„Tancovat?“

„Ne. Chci vám něco ukázat.“

Cary měl v plánu najít si dnes večer milenku, aby sám sobě dokázal, že si může vybrat nevěstu a vést s ní normální manželský život. Manželský život, který by zahrnoval i děti – povinnost každého anglického šlechtice.

Místo toho vedl krásnou tmavovlasou mladou ženu tichou chodbou, aby jí ukázal pravdu o životě kurtizány. Sophie Ashleyová ho v průběhu jejich rozhovoru neustále překvapovala. Hádala se s ním. Pohrdala jím, že si tu hledá milenku, zatímco si tu sama hledala ochránce. Obvinila ho, že nic neví o chudobě. Když se pak rozhodla, že si chce zatančit valčík, bezelstně se ho pokusila vtáhnout na parket. Třpytila se jako drahokam, krásné zelené oči doširoka otevřené, plné naděje a vzrušení. Její nevinnost zářila jako světlo svíčky.

Byla sladká. A odvážná.

A neměla ani ponětí, co dělá!

Vyvedl ji z tanečního sálu do chodby, dál od davu, až k tmavým prostorám, které se zdály být opuštěné. On ale dobře věděl, že tomu tak není. Na podobných akcích si Kypřanky obvykle odváděly milence stranou, aby zpečetily dohodu.

Zaslechl tiché, koketní chichotání. Hrdelní mužské sténání.

Cary vedl slečnu Ashleyovou k pootevřeným dveřím. V krbu hořel slabý oheň a osvětloval místnost. Otevřel dveře trochu víc a ustoupil.

Očekával, že chudák slečna Ashleyová ztuhne, zbledne šokem a rychle vycouvá.

O několik vteřin později si uvědomil, že se stále dívá. A vůbec není bledá.

Tváře jí sladce zrůžověly. Oči měla doširoka otevřené. Jazykem si přejížděla po rtech takovým způsobem, že to bylo jako ostrý políček, uštědřený jeho penisu, který mu říkal, aby se probudil!

Plné, bujné rty, navlhčené tím sladkým jazýčkem, se leskly.

„Podívejte, co mu dělá,“ hlesla zadýchaně. „Božínku, podívejte se na jeho obličej. Je úplně unesený rozkoší. Užívá si každou vteřinu.“ otočila se k němu a znovu si olízla plné rty. „Líbí se vám, když vám tohle někdo dělá?“

O čem to mluví?

Cary si uvědomil, že by se měl podívat…

Vévoda otevřel dveře tak opatrně a jemně, že nevydaly vůbec žádný zvuk. Sophie uslyšela chichotání a sténání. Nakoukla do místnosti a spatřila nahou ženu klečící před mužem, který měl na sobě jen bílou plátěnou košili. Vévoda z Caradonu stál těsně za ní. Neviděla ho, ale vnímala ho celým tělem. Zachvěla se v očekávání náhodného doteku. Pak se naklonil ještě blíž a teplý dech ji pošimral na uchu. Z úst jí vyklouzlo tiché zasténání. Nemohla si pomoci. Celé tělo měla současně napjaté a podivně vratké.

Prudce se nadechl.

Ve stejném okamžiku žena v místnosti uchopila oběma rukama tlustý úd muže a namířila si ho k ústům.

Chystala se ho tam políbit?

Ne tak docela. Žena otevřela ústa a přejela po žilnatém údu jazykem. Lízala ho! Nebesa, teď už věděla, co znamenalo, když její matka napsala, že žena dokáže muže ovládat rty. Myslela si, že tím byla myšlena konverzace.

Viděla Samuelův penis, celý vztyčený a dychtivý. Tenhle muž ho měl tlustší a větší. Opravdu, byl až děsivě velký. Muž měl tmavé, vlnité vlasy a byl docela pohledný. Ale Sophie měla problém dívat se mu do tváře.

Pohled jí to táhlo níž…

Mužův ztopořený úd zmizel v ženiných ústech. Rty měla uvolněné, hlava se jí pohybovala a penis jí mizel v ústech a zase se objevoval. Současně žena usilovně sála, až se jí na tvářích dělaly důlky.

Muž vypadal, jako by byl v sedmém nebi. Očividně tohle mužům skutečně dělalo dobře. Mohla by ona…?

Myslela si, že s vévodou z Caradonu by mohla. Se svým zachráncem. Pak muž v místnosti položil ženě ruku na hlavu, aby ji udržel na místě, a agresivně jí pumpoval do úst. Silněji a rychleji. Ženě stékaly po bradě sliny. Chytila ho za hýždě a váček visící mezi nohama a obojí stiskla.

Muž zaklonil hlavu. „Už budu!“ zařval a prudce škubl pánví vpřed. Žena ho chytila za boky, aby ho udržela na místě, a sála tak silně, až muž křičel na celé kolo.

„Zatraceně,“ zamumlal za ní vévoda z Caradonu. Odtáhl ji od dveří. Široký hrudník se mu zvedal a klesal zrychleným dechem. „Chtěl jsem, abyste viděla, jaké věci byste musela dělat.“

„Dělala bych to ochotně muži, po kterém toužím,“ řekla upřímně. „Vám.“

Vévoda si promnul spánek. Zuby měl zaťaté: „To není zrovna to, k čemu jsem chtěl, abyste dospěla.“

Přiblížila se k němu, až se téměř dotýkala ňadry široké hrudi.

„Ale dospěla jsem k tomu. Nejsem nevinná, víte. Rozhodně vím, jak vypadá touha. A chci vás,“ sevřela vévodovo pevné předloktí a postavila se na špičky. Se strachy sevřeným hrdlem se prudce nadechla a přitiskla rty na ty jeho. Její první polibek jako kurtizána!

Nikdy jsem neměla v úmyslu sestoupit z hraběte na vikomta. Praktičnost mi velela využít svých lstí a rozšiřujícího se okruhu známých k dobývání vyšších vrcholů. Po boku svého oddaného mladého hraběte jsem se seznámila s markýzi a vévody.

Představte si tedy mé ohromné překvapení, když mě v Hyde Parku odtáhl za strom dychtivý, nádherný vikomt a já si uvědomila, že nejsem schopná zarazit jeho vášnivé svádění.

Ne proto, že byl tak neodbytný, ale proto, že se mi z něj podlamovala kolena, vřela ve mně touha a nikdy jsem žádného muže nechtěla víc. Zvedl mi sukně a dvěma šikovnými tahy palce mě přivedl k vyvrcholení, kterého se mi v průběhu několika milostných vztahů nedostávalo. „Teď jsi moje,“ prohlásil ten vikomt. (Bohužel si nemohu dovolit uvést ani první písmeno jeho jména. Byl by okamžitě identifikovatelný.)

„Ne, nejsem.“

„Přiměl jsem tě vyvrcholit, má drahá.“ Jeho krásná, mladistvá tvář zářila pýchou. Bylo mu jednadvacet a já byla o dva roky mladší, ale cítila jsem se světaznalá.

„Jde o víc než jen o to.“

„Jsi plný arogance, že?“ dodala jsem.

„Až mě uvidíš bez kalhot, poznáš proč.“

„Pche,“ odsekla jsem. „Korunka na kočáře je pro mě důležitější, než jak jsi obdařený v kalhotách.“

„Nemáš srdce.“

„Žena nemůže být praktická a mít srdce. Ta kombinace by byla příliš nebezpečná.“

Jen se zasmál. „Vrátíš se. Vím, že se vrátíš.“

Zvedla jsem nos do vzduchu a odkráčela od něj. Jenže jsem se během té ukradené chvilky za kmenem rozložitého dubu stihla zamilovat…“

– Z nedokončeného rukopisu nazvaného Zpověď kurtizány od Anonyma.

3

Její měkká ústa překryla ta jeho v neobratném pokusu o polibek. Byla přímo ztělesněním dychtivosti, vášně… a nedostatku obratnosti. Bylo to jako chytit si někde za stodolou ochotnou, ale nezkušenou dojičku krav. Slečna Ashleyová musela být nevinná, nejspíš přímo panna.

Cary zůstal stát a nechal ji, aby se třela rty o jeho. Dokud se neozvalo svědomí s naléhavou otázkou, co to sakra dělá.

Přestaň ji líbat a zachraň ji, sakra, dožadovalo se.

Udělám to. Za chvíli. Tohle je jen polibek. Nezprzním ji.

A co když ano? odpovědělo svědomí.

Kdy jsi naposledy políbil ženu? Kdy jsi naposledy cítil uvnitř ten žár? Jestli teď popustíš uzdu chtíči, který v tobě vře, budeš toho litovat.

Nehodlám nic popouštět.

Přitiskla jemné rty na jeho silněji. Tlačila mu poprsím do hrudi. Pak ho vzala za ruku a přitáhla si ji na oblinu ňadra. Plná, těsným hedvábím zahalená ňadra byla hřejivým pokušením.

Ona je zjevně připravená popustit uzdu…

Sklapni, okřikl svědomí.

Měl by odtáhnout ruku, ale ona si ji na té sladké, plné křivce zahalené do bleděmodrého hedvábí přidržovala.

Bože… zasténal jí do úst, když se mu v návalu touhy div nepodlomila kolena. Penis se v těsném vězení kalhot napřímil.

Tak dlouho už neměl sex. Už si ani nedokázal ulevit vlastní rukou. Při jakémkoli sexuálním kontaktu se rozhořely vzpomínky…

Ze rtů se jí draly steny. Zatínala mu prsty do ramen. Oči měla zavřené a sklopené černé řasy jí dodávaly ještě sladší a nevinnější vzhled. I když si držela jeho ruku přitisknutou na měkkém, krásném prsu.

Snažila se o smyslný polibek, ale jen se tiskla rty na jeho ústa, aniž by opravdu věděla, jak na to, jak v něm vzbudit touhu.

Přesto byl jeho penis tvrdý jako železná tyč a pulzoval přívaly krve. Tělo měl v jednom ohni.

Co to s ním sakra je?

Uvěřil jejímu příběhu.

Věřil, že musí podporovat rodinu a nemá jiné možnosti.

Věřil tomu a bolelo ho z toho srdce. Byla tak líbezná a neměla tušení, co se stane většině dívek, které se snaží najít si bohatého ochránce. Musel ji přimět, aby pochopila pravdu. Musel udělat něco, aby ji zachránil…

Ne. Ne, sakra ne…

„Přestaň,“ zavrčel.

Líbí se mu!