Anna Lowe, Ochrana tygra

série Bojovníci z Havaje – Kniha čtvrtá

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2023. Vydání 1.

Z anglického originálu Lure of the tiger

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Rafael S.

© 2023 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2017 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-48-6

Print: ISBN 978-80-87720-49-3

Ochrana tygra

Bojovníci z Havaje

Kniha čtvrtá

podle

Anna Lowe

Lure of the Tiger

Další knihy v této sérii

Vábení draka

Toužení vlka

Okouzlení medvěda

Ochrana tygra

Láska draka

Kouzlo lišky

Tygří měňavec Cruz Khala lidem nevěří, a má pro to dobré důvody. Nevěří ani osudu – dokonce ani když mu přivede do cesty jedinou ženu, která dokáže vnést radost do jeho ztrápené duše. V sázce je však víc než jen láska, protože na slunný ostrov Maui vtrhnou nemilosrdní měňavci, kteří jsou odhodlaní ukrást drahokam s tajemnou mocí. Než se Cruz naděje, je tím jediným, co stojí mezi čistým zlem a vzácným safírem – a také jediným, kdo dokáže zachránit život své osudové družky.

Bezstarostná a volná jako pták? Kdepak, to už neplatí. Jody Monroeová, profesionální surfařka, je odhodlaná dostát tomu, k čemu se musela upsat – dokud jí neznámý střelec neobrátí svět vzhůru nohama. Smrtelnému nebezpečí o vlásek unikne díky záhadnému muži se znepokojivýma žlutozelenýma očima, který v ní probudí všechny skryté obavy – a touhy. Cruz je plný protikladů: je drsný a nevrlý, až bolestně uzavřený, ale zároveň něžný a vždy chrání ty, na kterých mu záleží. A taky je sexy. Zatraceně sexy. Brzy není v sázce jen Jodyin život, ale i její srdce.

Kapitola první

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Cruz zklidnil dech a přimhouřenýma očima si prohlížel krajinu osvětlenou měsícem. Krčil se a hledal svůj cíl. Mořský vánek mu čechral vlasy. Hlaveň pušky byla chladná, stejně jako vítr na zpocených zádech. Palmy, pod kterými se ukrýval, šeptaly naléhavé varování, zatímco se soustředil na vybraný úkol. Jeho cíl byl někde tam – osoba uprostřed davu shromážděného u golfového klubu, téměř půl kilometru daleko.

Něco se mu na tom celém nezdálo, ale nakonec ten pocit potlačil. Ostatně, kdy Cruzovi zásah do živého terče připadal správný?

Snad po tisící se mu v mysli ozval hlas informátora. Severozápadní roh terasy. Hledej hosta v černém, s brýlemi s černými obroučkami. Od číšníka dostane koktejlovou sklenici s růžovým deštníkem a olivou na zeleném párátku. Tenhle host je tvůj cíl.

Klid, přikázal si.

Krucinál. Musel vyjít ze cviku, protože ho přepadaly pochybnosti. Není to tak dávno, co byl v aktivní službě – a navíc nejlepším odstřelovačem v elitní jednotce speciálních sil. Nikdy neváhal, když šlo o to splnit úkol. Neměl to rád, ale ve válce dělal, co musel. Tohle však bylo jiné. Tohle bylo…

I tohle je válka, trval na svém vnitřní tygr. Konečně se pomstíme netvorovi, který vyvraždil naši rodinu.

Cruz dlouze zamrkal a polkl knedlík, který se mu zformoval v krku. Dej se dohromady, vojáku.

Technicky vzato už nebyl vojákem, jen civilistou – stejně jako lidi, co se bavili v exkluzivním klubu letoviska Kapa’akea. Ale civilistou byl jen na papíře. Vždycky v sobě bude mít vojáka, stejně jako v sobě měl tygra. Narodil se, aby bojoval. Aby chránil. Chtěl bojovat za správné věci ve světě plném problémů a nespravedlnosti. A pomsta byla stejně spravedlivým důvodem jako každý jiný, zvlášť když vzal v potaz, jak krutým způsobem byla jeho rodina vyhlazena. Rodiče. Mladší sestra. Bratr. Všichni chladnokrevně zavražděni…

Na boční terase, stranou od davu, se něco pohnulo. Znovu zaostřil skrz puškohled. Z francouzských dveří vytančila žena ve flitrových šatech a chichotala se. Následoval ji muž, který nespouštěl oči z ženina pozadí.

Cruz otráveně protočil oči. Tohle jeho cíl rozhodně nebyl.

O chvíli později vyšli na terasu dva byznysmeni a zamilovaná dvojice se vytratila do stínů zahrady. Muži nedošli až k severozápadnímu rohu terasy, ale zastavili se dost blízko na to, aby se Cruzovi napjala ramena. Když se objevil číšník, Cruz zatajil dech a upravil zaměřovač, aby lépe viděl na nápoje na tácu. Podle vzhledu to byl čistý bourbon. Žádné miniaturní deštníčky. Žádná párátka ani olivy.

Vydechl. Tohle nebyl jeho cíl. Přesto muže sledoval. Něco na jejich oblecích šitých na míru a důležitých postojích v něm vzbudilo podezření. Na druhou stranu – lidi v něm vždycky vzbuzovali podezření.

Měsíc zakryly mraky. Když se ve dveřích pohnul stín, rozproudila se mu krev v žilách. Zaškubalo mu v nose a každý nerv v těle se varovně rozechvěl.

Vnitřní tygr zavrčel a mrskal ocasem ze strany na stranu. Varování před čím?

Ještě nikdy v životě neměl tak silnou předtuchu. Ani v den, kdy mu vyvraždili rodinu, ani když před třemi lety uvízl jeho konvoj v léčce. Ani když se seznámil se Silasem, Kaiem, Boonem a Hunterem, měňavci, kteří se měli stát jeho bratry ve zbrani. Osud ho před každou z těch událostí varoval, i když pouze neurčitým, frustrujícím způsobem – a jen pár vteřin předtím, než se to stalo.

Tahle předtucha ho však málem srazila na kolena. Byla ostřejší, silnější a intenzivnější než cokoli, co kdy zažil. Mělo se stát něco zásadního. Něco, co mu navždy změní život.

Cruz se přinutil klidně dýchat. Takový pocit se přece dá očekávat v den, kdy má konečně možnost pomstít vyvražděnou rodinu, no ne?

Závěsy u dveří na terasu se pohnuly a oba muži se otočili, aby zjistili, kdo přichází. Cruz přitiskl prst na spoušť a zůstal bez hnutí.

„No tak, pojď už,“ zašeptal, když osoba ve dveřích zaváhala. Rty se dotkl hlavně a ústa mu naplnila štiplavá pachuť kovu.

Soustřeď se, sakra. Soustřeď se.

Pootočil zaměřovač na postavu ve dveřích. Byl to jeho cíl?

Závěsy se zatřepotaly a Cruzovi se zrychlil tep. Do zorného pole mu vstoupila mladá žena. Působila hrdě. Půvabně. Ale taky… smutně. Jaksi rozpolceně.

Mysl mu pracovala mučivě pomalu a žádná z myšlenek, které se mu honily hlavou, nedávala smysl. Proč je smutná? S jakým problémem si neví rady? A proč mu to připadalo tak bolestně důležité?

Brýle s tlustými obroučkami, které měla posazené ve světlých vlasech, neseděly k její mladistvé postavě, a zamračený výraz se nehodil k vesele pihovaté tváři.

Další muž se protlačil ven a prošel kolem ní tak blízko, až se jí dlouhé černé šaty zavlnily. Cruz k němu nasměroval puškohled – urostlý chlap s dozadu sčesanými vlasy, které však nedokázaly zakrýt holá místa na hlavě. A luxusní oblek právě tak nezamaskoval tučné břicho visící přes opasek. Oba byznysmeni zmizeli uvnitř. Hromotluk si zapálil cigaretu a dal se s ženou do řeči. Teda spíš mluvil na ni, zatímco ona si viditelně povzdechla. Když k ní přistoupil blíž – příliš blízko – a vyfoukl oblak cigaretového kouře, žena sebou trhla a ustoupila.

„Slizoun,“ zamumlal Cruz.

Slizoun, souhlasil tygr. Tenhle typ chlapa by bylo tak snadné zabít. Arogantní, manipulativní a přehnaně sebevědomý. To všechno Cruz vyčetl z mužových hadích očí.

Cruz soustředěním stiskl rty. Mohl by být jeho cílem on?

Instinkt mu však odváděl pozornost k ženě a znemožňoval soustředit se na muže, jehož společnost jí byla očividně nepříjemná. Když se slizoun přisunul blíž, přejela si dlaněmi po zkřížených pažích.

Cruz byl jako zhypnotizovaný.

Sotva věnoval pozornost tomu, když se k nim připojil někdo další. Pak se mu v zorném poli mihl bílý rukáv – číšník, který mladé ženě nabízel pití.

Cruzovi se zastavilo srdce.

Host v černém a s brýlemi s černými obroučkami. Od číšníka dostane koktejlovou sklenici s růžovým deštníkem a olivou na zeleném párátku. Tenhle host je tvůj cíl.

Cruz přelétl očima k nápoji. Růžový deštník. Zelené párátko. Černé šaty.

Do prdele!

Tahle žena byla zodpovědná za smrt lidí, které miloval?

Měsíc vykoukl zpoza mraků a Cruzovi hlavou hřměly zmatené příkazy.

Zastřel ji!

Ušetři ji!

Stiskni spoušť!

Nestřílej! Nestřílej!

Zatnul čelist. Možná se něco pokazilo. Možná se jeho informátor dopustil strašlivé chyby. McGraugh byl ale vždycky spolehlivý, tak jak je to krucinál možné?!

Kdyby ten koktejl držel slizoun, Cruz by do něj bez rozmýšlení vypálil kulku a vypařil se do noci. Ale ta žena…

Klouby prstů se mu sevřely a odmítly stisknout spoušť.

Sakra. Mohla by být vrah. Lidi byli záludní a nevypočitatelní. A i kdyby nebyla vrah, proč by mu na tom mělo záležet? Za většinu problémů světa byli zodpovědní lidi.

Pak si uvědomil, o čem přemýšlí, a zarazil se. Bože, byl totálně vyčerpaný. Opravdu byl ochoten zabít ženu, která by mohla být nevinná?

Ne. Ne, nebyl.

Zkoumal ji od hlavy až k patě. Nepůsobila jako vrah. Cruz si byl jistý – potkal jich už tolik, že to dokázal rozpoznat. Muže i ženy bez rozdílu. A tahle žena k nim nepatřila. Zavětřil ve vzduchu… ani nebyla cítit jako vrah. Naopak voněla příjemně.

Tygr zamručel a soustředil se na vůni pihaté ženy, jen na tu jednu mezi všemi, které naplňovaly sladký noční vzduch. Voní jako mořský vánek. Jako divoké růže, které rostou na okraji pláže.

Cruz se zamračil. Obvykle dokázal zklidnit zrychlený tep pouhou silou vůle. Ale při pohledu na ni mu teď srdce prudce bušilo. Co to s ním sakra je?

Osud, zavrčel hlas v zákoutí mysli.

Navzdory sobě samému se zachvěl. Co s osudem?

Ale nic dalšího se neozvalo. Jedno tajemné zašeptání z nějakého temného koutu vesmíru a nic víc.

„Osud.“ Tiše zaklel.

Někteří měňavci věřili na laskavou formu osudu, o které přísahali, že přináší jen dobro, naději a lásku. Cruz však znal pravdu – osud představoval vrtkavou a manipulativní sílu, která člověku spíš zkazí život, než aby mu ukázala cestu k blaženosti. Osud si obyčejných smrtelníků všímal jen zřídka, ale když už se tak stalo, bylo nejlepší držet se stranou. Třeba na místě, jako byl domek, který si postavil hluboko v lesích na Koa Pointu, kde ho nikdo nemohl otravovat. Dokonce ani Osud, který mu naplnil život tolika výčitkami. Tolikrát se mu něco postavilo do cesty, když se chystal zajet domů na návštěvu. Tolikrát si říkal, že by měl zavolat, aby je pozdravil, ale neudělal to, protože se objevila naléhavější záležitost. Zásadní věci, jako nebezpečné mise jednotky speciálních sil, ale i malé věci jako zrušený let nebo špatný telefonní signál…

Nepřidávej k tomu další výčitky, zavrčel tygr.

Stáhl prst ze spouště a pozorně ženu sledoval. Úsečně mávla rukou a něco řekla. Slizoun jí v reakci na to pohrozil zdviženým prstem. Pak se k němu otočila zády, ramena viditelně napjatá. Přiměla tím slizouna, aby zalezl zpátky dovnitř a nechal ji o samotě.

Cruz přiblížil prst ke spoušti. Tohle byla jeho šance. Puška s tlumičem nebude příliš hlučná a nikdo si nevšimne, že se její tělo sveze k zemi. To by mu dalo víc času na zahlazení stop. Mohl by tuhle misi dokončit, vrátit se domů a vědomí, že konečně pomstil rodinu, by mu možná přineslo i trochu klidu.

Ona není vrah, zavrčel tygr. Nestřílej na ni. Nestřílej!

Tak moment. Tygr byl obvykle ten, kdo zoufale prahl po pomstě.

Vrazi se nedívají na hvězdy, jako by hledali odpovědi, prohlásila šelma.

Cruz sledoval, jak žena pozvedla sklenku a zašeptala přípitek ke hvězdám.

Ne přípitek. Slib, ozval se tygr. A zabijáci nepřešlapují z nohy na nohu, jako by si přáli být někde jinde. Soustředí se, i když zrovna nepracují na žádném úkolu.

S tím musel Cruz souhlasit. Kdyby se člověk dokázal teleportovat, vsadil by se, že ta žena by z honosného klubu vmžiku zmizela. I z těch hedvábných šatů. Působila spíš jako typ, který nosí ustřižené džíny a žabky.

Tygr se zazubil. Líbí se mi.

Ne, Cruzovi se rozhodně nelíbila. Nenáviděl všechny lidi. Zvlášť ty, kteří by mohli být jeho úhlavními nepřáteli.

Není to náš úhlavní nepřítel. Je to naše osudová…

Tu myšlenku se donutil přerušit ve stejném okamžiku, když něco upoutalo jeho pozornost. Trhl hlavou východním směrem. Nezachytil pohyb, byl to spíš jen pocit něčí přítomnosti. Po chvíli pátrání bystré oči spatřily muže – v jednu chvíli viděl stojící postavu a v další ji skrylo husté listí. Pak byl ten člověk zase vidět a – zatraceně – právě k sobě přišrouboval dvě protáhlé kovové části a namířil na terasu. Byla to M110 – odstřelovačská puška podobná té, kterou měl v rukou Cruz.

Naplnilo ho rozhořčení. Ta žena na terase byla jeho cílem! Nikdo jiný neměl nárok pocítit uspokojení z eliminace vraha. Vmžiku otočil pušku zpátky k ženě na terase a zamířil.

Ona není vrah, trval na svém tichý hlásek.

Žena se dívala na hvězdy a elektrické výboje, které procházely Cruzovým tělem, nepolevovaly. Vycenil zuby. Opravdu hodlá tuhle šanci propásnout?

Žena se otočila, očividně se chystala vrátit dovnitř. Jestli chce vystřelit, tak teď, nebo nikdy.

Teď! ozvala se temná stránka Cruzovy duše.

Nikdy! zavrčel tygr.

Podíval se doprava, druhý muž se snažil spěšně zamířit.

Ne! zařval tygr. Ne!

Ozvalo se puknutí a následoval výbuch smíchu z davu na hlavní verandě.

Ne! vykřikl tygr. Ne!

Cruzovi prudce bušilo srdce, když si prohlížel scénu. Byl to snad výstřel ze zbraně s tlumičem?

Ne – byla to láhev šampaňského, kterou někdo na hlavní verandě otevřel. Šumivý nápoj se vyvalil ven. Cruz zalétl pohledem k boční terase, kde se třepotal závěs. Žena byla pryč.

Je uvnitř! V bezpečí! zajásal tygr.

Otočil se zpátky k nájemnému vrahovi, kterého zvuk otvírání láhve rovněž rozptýlil.

Osud se na ni usmál, zamručel tygr.

Cruz si tím nebyl tak jistý, protože druhý muž stále mžoural skrz zaměřovač, odhodlán počkat na další šanci. Cruz zavětřil, ale jeho pach nezachytil, byl proti větru.

Nemůžeme ho nechat, aby ji zabil! naléhal tygr.

Cruz nedokázal pochopit, proč mu připadá tak důležité, aby se postaral o bezpečí absolutně cizí ženy… nebo vraha?! Ale bylo to tak – a během dvou úderů srdce se z nejasného pocitu stala palčivá potřeba.

Musíme ji ochránit. Musíme ji odtud dostat pryč! křičel tygr.

Cruz zaklel. Během několika vteřin rozebral pušku a přemýšlel, co má ta žena společného s druhým střelcem. Pak zbraň strčil do brašny a vyrazil pryč. Nenápadně a s kočičí obratností uháněl lesem. Během několika minut pušku ukryl, vytáhl si z vlasů list, který v nich uvízl, a vystoupal po schodech ke klubu. Cestou si urovnal sako. Nesnášel obleky – a davy lidí –, ale dneska večer si vzal svůj nejlepší smoking, aby mohl v případě potřeby zapadnout. Dobrý voják má vždycky plán B.

Chtěl tu ženu najít, dostat ji na nějaké bezpečné místo a pak zjistit pravdu. Byl přesvědčený, že jí vyčte z očí, jestli je vrah, nebo ne. A podle toho se rozhodne, koho zabije – jestli tu ženu, nebo ozbrojeného muže v lese. Cítil, jak pohled nájemného vraha přejíždí všechny osoby na večírku jako oči dravce.

Ta žena je moje, říkal si a snažil se potlačit vztek z přítomnosti muže s puškou.

Ta žena je moje, zavrněl tygr úplně jiným tónem.

Kapitola druhá

Jody se přinutila k úsměvu a vrátila se na večírek. Možná to byl ten nejfalešnější úsměv na světě, ale vzhledem k davu, do kterého musela zapadnout, se zdál příhodný. Všichni byli bezchybně oblečení a předváděli se, jak to jen šlo. Vidět a být viděn, o to tady šlo. I když pochybovala, že někdo viděl její skutečné já.

Muži viděli hedvábné šaty, které si měla ten večer obléct – nebo se je spíš snažili prohlédnout a svlékali ji očima. Ženy si prohlížely její přehnaně upravené vlasy, které připomínaly hady Medúzy a zabraly dvě hodiny přípravy.

Teď jsi modelka, řekl jí Richard. Tak se podle toho chovej, zlato.

Richard, její nový šéf – chlap, kterému by nejraději jednu vrazila. Nebyla žádná modelka. Byla jen žena, která nutně potřebovala peníze na dobrou věc – co nejdřív.

Čelist jí tuhla ze strnulého úsměvu a chodidla bolela. Zatoužila po žabkách – nebo ještě lépe po běhu naboso po trávě. Na Maui byla nádherná noc – příliš krásná na to, aby ji strávila zavřená na koktejlovém večírku. Koruny stromů šuměly a sváděly ji k útěku. Ptáci se zdáli být nezvykle klidní, jako by tam venku něco číhalo. Ani ne tak něco špatného, spíš něco tajemného a nového, co ji přitahovalo jako magnet. Což bylo zvláštní, protože obvykle měla tenhle pocit z oceánu. Vlnobití na pobřeží nedaleko ji lákalo jako volání sirén. Tam přece patřila – měla by sjíždět vlny nebo běhat po písku. Tam byla ve svém živlu. Ale dnes v noci bylo v lese něco, co ji přitahovalo.

Pak přišel Richard a ostrými slovy ji vrátil do přítomnosti.

Ten pohled divošky si nech pro foťáky. Teď se vrať na večírek a dělej, co ti ukládá smlouva.

Zamračila se. Správně – její smlouva. Všichni ji vždycky varovali, aby si pečlivě přečetla i drobné písmo na konci, ale Jody to samozřejmě neudělala. Předpokládala, že písemná verze odpovídá ústní dohodě, kterou uzavřela. Jenže v ní byly různé skryté klauzule, například o vystupování na podobných akcích.

Takže opět projevila příliš velkou důvěru v lidi. Ale k čertu – člověk přece nemůže fungovat tak, že bude každého automaticky podezírat z nekalých úmyslů.

Naivko, zašeptal jí v hlavě hlas plný sarkasmu.

„Děkuji,“ zamumlala a vzala si od kolemjdoucího číšníka sklenici vody. Vypila ji na jeden zátah a vrátila se do práce.

Přesně to byl tenhle večírek – práce. Představení. Byla produkt a její zaměstnavatelé ji chtěli vystavit. Jody Monroeová, elitní modelka nové kolekce vůní Elementy.

Zamračila se. Donedávna byla Jody Monroeová, surfařka, nováček na profesionální scéně. Doma byla prostě jen Jody, dcera Rosse Monroea z Wild Side Surfboards. Dívka, která žila naplno tak, jak ji k tomu nabádali rodiče. Nepodléhala mainstreamu. Šla si svou vlastní cestou. Ráda cítila mezi prsty na nohou písek.

S úšklebkem zavrtěla prsty v příliš těsných botách. Bože, co si myslela?

Pak narovnala ramena a odhodlaně kývla, aby samu sebe povzbudila. Přemýšlela o tom, jak moc dluží své rodině a jak by tenhle obchod mohl vyřešit všechny problémy najednou. Rozhodovala se spíš srdcem než rozumem. Takže udělá, co musí, sakra. A až bude po všem, může se vrátit ke svému starému životu a být na sebe hrdá.

Prošla chodbou k hlavní verandě, kde se shromáždila většina hostů večírku, a cestou se podívala do zrcadla. Blond vlasy měly správnou barvu, ale měla je natupírované a vyčesané do složitého účesu, aby vynikly visací náušnice. Modré oči se tentokrát netřpytily jako jindy – táta říkával, že v tom mu připomíná mámu. Ramena měla narovnaná v obvyklé vzdorovité póze, ale to bylo to jediné, co naznačovalo, jaká je skutečná Jody uvnitř. Ale celkově? Zavrtěla hlavou. Neměla tušení, kdo je ta nalíčená žena v zrcadle. Rozhodně ne ona.

„Zlatíčko, pojď nám povědět, jaké to je pracovat s Richardem,“ vybídla ji jakási žena, aby vkročila na hlavní verandu.

Jody tak tak zadržela slova, která se jí drala na jazyk. Myslíte Richarda, to zákeřné, sexistické prase?

„Zlato, chtěl bych tě představit jednomu z našich sponzorů,“ řekl muž a luskl prsty, jako by byla cirkusovým zvířetem čekajícím na jeho pokyn.

„Drahoušku, co kdybychom se vyfotili tady?“

Zatnula zuby. Copak nikdo nezná její jméno? Přesto vykročila k širokému schodišti, kde se shromáždili ostatní. Konverzace s hosty byla součástí podepsané smlouvy, jak jí Richard nikdy neopomněl připomenout. A když už nic jiného, aspoň byla venku, kde se mohla podívat na hvězdy.

Všechno je to pro dobrou věc, připomněla si a vyšla ven.

„Počkej,“ ozvalo se za ní tiché, temné zavrčení, které ji zastavilo.

Byl to nejtišší hlas v davu – něco mezi kočičím zavrněním a netrpělivým zavrčením. Svůdný a zároveň děsivý. Zápěstí jí pevně sevřela něčí ruka a táhla ji vzad. Otočila se, vytrhla se mu a zatnula pěsti.

„Dávej si pozor.“ Ta pekelná smlouva neříkala nic o tom, že by se jí měl někdo dotýkat, tím si byla jistá.

Upřely se na ni tmavé oči a pak jí ten muž pohlédl přes rameno a zkoumal dav hostů.

Jody se na cizince zadívala. Bezpochyby nově příchozí, jinak by si ho určitě všimla dřív. Ve tváři měl tvrdé rysy a ostré linie, tmavé klenuté obočí, výrazné lícní kosti. V jednu chvíli měl oči temné a tajemné a v další mu v nich žlutozeleně zablesklo.

„Jdi pryč od těch schodů.“ Kývl hlavou na svou stranu. Zatraceně, ten šepot byl tak naléhavý, tak rozkazovačný, že poslechla.

„Co je špatného na schodech?“

Místo odpovědi se postavil těsně před ni a chránil ji vlastním širokým tělem. Byl jen o trochu vyšší než ona, měřil tak metr osmdesát – ačkoli díky všem těm svalům vypadal dvakrát větší. Jí bylo sedmadvacet a odhadovala, že on nebude o moc starší. Vycítila však, že jde o ostříleného bojovníka. A taky z něj sálala syrová, pulzující energie – jako když se z klece vypustí silné zvíře.

Jedna její část chtěla vzdorovat a dožadovat se odpovědi, co má za problém… ale v hloubi duše toužila jen natáhnout ruku, dotknout se svalnaté paže a pomoct mu vyřešit, co ho tak trápí.

Nakonec si založila ruce na prsou. No páni, ten chlap byl teda něco.

„Tak co?“ dožadovala se.

Přistoupil blíž a zvláštní nervozita, kterou pociťovala celý večer, ještě zesílila. Ten muž byl jako zásahová jednotka, která se k ní vrhla, aby ji ochránila před vším, co se stane – a něco se očividně stát mělo, pokud správně četla v těch tmavých očích. Buď to, nebo to byl nějaký šílenec.

Ocitl se tak blízko, až zavřela oči a zhluboka se nadechla. Byl to jediný muž na večírku, který nebyl cítit silnou kolínskou připomínající zápach chemikálií. Voněl mořem, trávou a slaným vzduchem. Dokonce zachytila i slabý závan čerstvého potu, který se mu perlil na čele – z toho, jak k ní spěchal.

Zachvělo se mu chřípí, jako by větřil, než zavrčel: „Pojď se mnou.“

„Sice bych z téhle párty ráda utekla, ale na něco jsem se snad ptala,“ opáčila a ztišila hlas, aby ji nikdo jiný neslyšel.

„Ty… Cože?“

Překvapený záblesk v očích jí prozradil, že je zvyklý, že se jeho rozkazy bez odmlouvání plní. Ona ale byla zvyklá rozhodovat se sama – v dobrém i zlém.

„Řekni mi, proč bych s tebou měla jít, a já to možná zvážím,“ opáčila a nepřestávala mu hledět do očí.

Neuhnul. Pohled jí upřeně opětoval a uvěznil ji tak v pasti. Byla to situace, která by měla skončit tím, že jeden z nich vztekle zafuní a odrázuje pryč.

Nebudu to já, kdo ustoupí, řekla beze slov jen tím, že kurážně zvedla bradu.

V očích mu zaplálo. Já to nebudu určitě.

Takhle tam stáli a zírali na sebe celou minutu. Čím déle se na něj dívala, tím víc se jí tělo rozpalovalo a srdce zrychlovalo. Hluk večírku se utlumil a Jody hypnotizovalo zvedání a klesání mužské hrudi… omamná vůně… a tmavé oči, které se blýskaly jako oči čaroděje.

Ani jeden z nich nepromluvil. Zdálo se, že má stejně zauzlovaný jazyk jako ona, ačkoli mu v očích zuřila bouře a nepřestával je upírat do jejích.

Pak zamrkal a přimhouřil oči, jak se zaměřil na něco za ní. „Sakra!“

O zlomek vteřiny později se po ní vrhl a rozpoutalo se peklo.

Něco jí prosvištělo kolem ruky, ozvalo se tříštění skla a ženské zaječení. Následovaly výkřiky všech ostatních hostů.

„Zbraň! Zbraň!“

„Panebože!“

„K zemi!“

Smrtící kulky z pušky dopadaly na kamennou terasu. Všude se ozývaly výkřiky. Lidi utíkali všemi směry a navzájem do sebe naráželi. Když upadl číšník s tácem, roztříštilo se sklo a po zemi se rozstříklo šampaňské.

„Rychle. Pojď za mnou,“ vyzval ji tmavooký muž a popadl ji za ruku.

Ozval se další výstřel, tentokrát kulka zasáhla světlo u stropu a to explodovalo. Jody běžela a skleněné střepy jí pršely na záda. Ať už byl ten cizí člověk kdokoli, měl pravdu, když naléhal, aby se vypařili.

Spěchal přes verandu a vyhýbal se panikařícím hostům večírku. Táhl ji po bočních schodech dolů do zahrady, pryč od lesa. Jody klopýtla, ale on ji vytáhl na nohy a hnal dál, jako by byla fotbalový míč, a ne dospělá žena. Pak zabočili za roh budovy. Přikrčil se a přitiskl ji ke kamenným základům.

„Co se to…“

„Pšt,“ sykl. Sevřel jí pevně ruku.

„Kdo to střílí?“ Natáhla krk, aby našla nějakou únikovou cestu, ale nic neviděla, ne když jí ve výhledu bránilo mužské tělo.

„Sundej si ty boty,“ přikázal Tmavoočko.

„Cože?“

„Musíme utíkat. Zbav se těch bot.“

Byla jedině pro. Když vyklouzla z lodiček a bosými prsty se zabořila do vlhké země, chodidla si prakticky povzdechla úlevou.

„Co se děje?“

„Jsi v nebezpečí.“

Nekecej, Sherlocku, odfrkla málem. „Ty jsi taky v nebezpečí.“ Když zavrtěl hlavou, ušklíbla se. „Aha, takže jsi odolný vůči kulkám? Máš nějaké nadpřirozené schopnosti, nebo co?“

Naklonil k ní hlavu a otevřel ústa, ale vzápětí zase pevně semkl rty. „To ty jsi v nebezpečí. Musíš jít se mnou.“

Tak moment. Jedna věc byla dostat se pryč. Ale odejít do neznáma s naprosto cizím člověkem bylo něco úplně jiného!

„Proč bych ti měla věřit?“

Nakrčil rty, když o tom přemýšlel.

„Nejsem si jistý, jestli bys měla,“ řekl nakonec tak tiše, že to málem přeslechla.

Jody na něj zírala, jako by se ho snažila prohlédnout, pochopit. Ale nakonec usoudila, že to by jí mohlo trvat celou věčnost – to zatvrzelé odhodlání, které měl vepsané v každém rysu obličeje, jen tak něco nezmění.

Odvrátil zrak, a když na ni znovu pohlédl, veškeré stopy nejistoty byly pryč. Stál před ní jen neústupný, odhodlaný bojovník.

„Tudy,“ naznačil směr. „Drž se při zemi. Běž! Běž!“

Strčil do ní a Jody neměla jinou možnost než se podřídit. Rozběhla se přes trávník, pryč od davu v klubu. Ať už se dělo cokoli, nehodlala tu zůstávat a zjišťovat to.

Nohy se jí míhaly po trávníku a snadno běžela před Tmavoočkem, dokud…

Něco jí hvízdavě proletělo kolem ucha a ona se automaticky vrhla k zemi.

Tmavoočko ji následoval a chránil vlastním tělem. Jody tvrdě dopadla na všechny čtyři. S vytřeštěnýma očima pátravě přejížděla po lese. Do háje. Někdo po ní opravdu střílel! Proč?

V dálce se rozzářil rudý bod a Jody pocítila teplo na hrudníku. Podívala se dolů a vyjekla, když spatřila, že jí červená tečka míří přímo na srdce.

Smrt, uvědomila si podivně odtažitě. Měla ji na mušce sama smrt.

Ztuhla, neschopná pohnout jediným svalem nebo se nadechnout. Tak takhle všechno skončí. Za okamžik zemře.

Tmavoočko vytřeštil oči. „Do prdele!“

Jody nechtěla zemřít. Ale nedokázala pohnout prstem, natož vyskočit na nohy.

Doteď jí všechno připadalo jako ve zpomaleném filmu, ale vzápětí se všechno semlelo neskutečnou rychlostí.

Tmavoočkovy rty se viditelně zformovaly do Ne!, když na ni skočil – a ocitl se tak přímo v palebné linii. Vzápětí vyhekl a tvrdě do ní vrazil celým tělem.

Oba to odhodilo do strany a pak sebou praštili o zem.

Jody vykřikla. Tmavoočko zasténal. A vzápětí se ozval další tlumený výstřel a trefil hlínu těsně u její paže.

Na okamžik Jody ztuhla zděšením a čekala, až se dostaví bolest. Ale pak se Tmavoočko chraplavě nadechl a Jody si uvědomila, že ji kulka nezasáhla. Ránu schytal on!

A právě v tom okamžiku se znovu dala do pohybu.

„Vstaň! Vstaň!“ naléhala a táhla ho do úkrytu za kamennou kašnu, která vesele zurčela.

Navenek se Jody ovládala, ale uvnitř vyděšeně křičela. Bože! Bože! Střelili ho! Schytal za mě kulku!

Muž se nohama odstrčil od země a posunul se do malého chráněného prostoru.

„Jsi v pořádku?“ přikrčila se a střídavě zírala na svého zachránce a skenovala pohledem neproniknutelný les.

Prosím, prosím, ať je v pořádku.

Když se dotkla širokých zad, ucítila něco horkého a lepkavého. Krev! Hodně krve!

Hlavou se jí honily tucty zmatených pokynů první pomoci a všechno se jí to motalo dohromady.

Zavolej pomoc! Zkontroluj dýchací cesty! Monitoruj pulz!

Utrhla pruh látky ze spodní části šatů, smotala ho a přitiskla mu ho na záda. Skrz zaťaté zuby se ho snažila uklidňovat. „Budeš v pořádku. Seženeme pomoc. Bude to v pořádku.“

Čekala, že muž zasténá nebo omdlí, ale on se místo toho převalil a pomalu se zvedl na kolena, přestože se trochu zakymácel.

„Musíme jít,“ zachrčel.

Jody zamrkala. „Postřelili tě. Krvácíš!“

„Budu v pořádku.“ Ve tváři měl ještě zatvrzelejší a ostřejší výraz.

Předtím cítila, jak mu kulka pronikla do těla, byla k němu přitisknutá a cítila ten náraz, jak to s ním cuklo. Tak jak by mohl být v pořádku?

„Musíme se odsud dostat,“ prohlásil a popadl ji za ruku.

„Měli bychom počkat na policii…“ A na sanitku, dodala málem, ale nechtěla, aby zpanikařil. Nejspíš právě teď fungoval jen díky nějakému mimořádnému přívalu adrenalinu. Ve chvíli, kdy se dostaví bolest, se určitě složí.

„Mám auto kousek odtud,“ řekl a zatáhl ji do úkrytu za strom.

Chtěla si postavit hlavu. Chtěla oponovat. I když pomine smrtící kulky svištící vzduchem, byla by blázen, kdyby v takové situaci následovala úplně cizího člověka. Ale vyzařovalo z něj něco, co v ní vyvolávalo pocit, že mu může bezvýhradně věřit. Nedokázala určit, co to bylo, ale instinkt ji nabádal, aby ho bez váhání následovala.

Racionálně věděla, že je šílenost o tom vůbec uvažovat. Ale emocionálně…

Jdi za svým srdcem, říkal jí vždycky táta.

O vteřinu později už uháněla spolu s Tmavoočkem do noci. Možná to bylo jen další z častých spontánních rozhodnutí, kterého bude později litovat. Ale připadalo jí to jako správná věc – i když tak těžce zraněný člověk by se neměl hýbat. Neměl by být schopný se ani postavit na nohy.

„Určitě jsi v pořádku?“

„Jen mě to škráblo,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Výstřel, který si Jody pamatovala, rozhodně nic neškrábl. Zasáhl ho plnou silou. „Ale… ale…“

„Zažil jsem už mnohem horší věci, věř mi,“ zavrčel, zatímco běželi.

Přemýšlela, čím si tenhle muž musel projít, když střelné zranění nepovažuje za to nejhorší, co se mu kdy přihodilo. I když to nejspíš opravdu muselo být jen škrábnutí. Protože s každým ostrým nádechem stál rovněji. Parkovišti se vyhnuli širokým obloukem. V jednu chvíli se sehnul, popadl nějakou podlouhlou brašnu a pokračoval dál. Protáhli se dírou v plotě na štěrkovou cestu mimo areál střediska.

„Tudy,“ zamumlal, zatímco si bedlivě prohlížel les za nimi. „Moje auto je napravo.“ Pak se podíval na její bosá chodidla a mírnějším tónem zašeptal: „Zvládneš to?“

Spadla jí brada. Tohohle chlapa právě postřelili, a on si dělá starosti s tím, jestli Jody zvládne ujít kousek cesty bosá na štěrku?

Buď se zbláznil, nebo se mezitím stal nějaký zázrak, kterého si nevšimla.

„Jistě,“ hlesla. Další kousek vnitřní letité obrany se rozdrolil.

Možná nebyl až takový drsňák, jak se tvářil. Možná nebyl ani zdaleka tak děsivý, jak jí zpočátku připadal.

Ještě štěstí, že byla zvyklá denně trávit spoustu času naboso, jinak by se jí po štěrkové cestě šlo vážně těžko. Uvědomila si, jak hezký, klidný a bezpečný život má, a nikdy jí nepřipadal tak vzácný jako právě teď. To, že ji Tmavoočko odváděl pryč od letoviska, nevěstilo nic dobrého, ale vzhledem k dalším výstřelům, které se ozývaly nocí, se to zdálo jako nejlepší možnost.

„Tam,“ ukázal do stínu.

Nejdřív viděla jen slabý obrys auta na pozadí stromů, ale brzo rozpoznala ocelově šedé lamborghini. Tak tohle rozhodně nečekala. Přesto se rozběhla ke straně spolujezdce. Nedokázala odhadnout, jaký plán se tajemnému muži honil hlavou, ale už teď si byla jistá dvěma věcmi.

Zaprvé kvůli ní dobrovolně schytal kulku. Nebyl to snad dostatečný důkaz, že mu může věřit?

A zadruhé, jízdu tímhle autem si užije.

Naskočil do kabrioletu – opravdu skočil, jedním plynulým pohybem –, zatímco ona vklouzla na místo spolujezdce. Pneumatiky zakvílely, jakmile se rozjeli, a štěrk se rozlétl za koly. Smykem projeli ostrou zatáčkou a řítili se po silnici. Jody si spěšně zapnula bezpečnostní pás a pak se oběma rukama zapřela o palubní desku. Tmavoočko se s bezpečnostním pásem neobtěžoval. Pohledem těkal mezi zpětným zrcátkem a kuželem světla, co vrhaly světlomety. Křupání štěrku pod koly brzo vystřídalo hladké hučení asfaltu, když auto vjelo na hlavní silnici.

„Jsi opravdu v pořádku?“ odvážila se Jody zeptat.

Krátce přikývl a zkontroloval zpětné zrcátko. Už se vůbec nehrbil. Ani nesténal. Bylo to podivné.

„Jsem v pohodě.“

Snažila se mu pohlédnout na záda, ale ve tmě neviděla žádné stopy zranění. Další minutu se ozýval jen řev motoru a tření pneumatik o asfalt.

„Vím, že jsme na útěku, ale musíš jet tak šíleně rychle?“ zeptala se.

„Jo, musím.“

Ukázal před sebe. Silnice se rozzářila červenými a modrými policejními světly a kolem se prohnalo půl tuctu policejních aut, která mířila ke klubu. Otočila se na sedadle a sledovala, jak se vozy řítí po cestě. Vítr jí cuchal vlasy, a když se obrátila zpátky dopředu, prameny jí divoce poletovaly kolem obličeje a šlehaly do tváří.

Jody se hlasitě zasmála a Tmavoočko po ní střelil pohledem. Zdálo se, že všechno zvládá sledovat koutkem oka. Vrhal postranní, bleskové pohledy, které těkaly sem a tam, toho už si stačila všimnout.

„Co je tady k smíchu?“ vyštěkl lehce podrážděně.

„Jeanette – paní, která mě dneska česala – by dostala záchvat, kdyby mě teď viděla.“

Díval se na ni jako na blázna. A přitom to byl on, kdo před chvílí schytal kulku, proboha! I když se musela mýlit, protože vypadal, že je v pořádku. Ale jak je to možné? Viděla červený bod zaměřovače pušky uprostřed vlastního hrudníku! A on před ni skočil! Postavil se střele do cesty.

Srdce se jí rozbušilo o něco rychleji. Proč to udělal? Proč riskoval svůj život, aby zachránil ten její?

„Jsi si opravdu jistý, že jsi v pořádku?“

Vrhl podrážděný pohled na oblohu, jako by ho s tím otravovala už celé dny.

Jody se na sedadle zavrtěla. Dobře, takže byl v pořádku. Pomalu si uvolnila vlasy z pevného drdolu a prsty prohrábla dlouhé prameny. Díky tomu jednoduchému úkonu se cítila o něco svobodnější, jako by měla tu bizarní situaci, ve které se ocitla, o malinko víc pod kontrolou. Dokonce se odvážila vyslovit otázku, co jí vrtala hlavou od chvíle, kdy se ozvaly první výstřely.

„Nerozumím tomu. Proč střílet na lidi na reklamní akci?“

Muž se na ni zadíval a bylo to tu znovu. Ten vnitřní boj, který se mu zračil v očích – ta otázka mám, nebo nemám, která ho zřejmě tolik tížila. Proč byl vůči ní tak ostražitý?

Podíval se na silnici, pak do zpětného zrcátka a nakonec na ni. „Nestřílel na lidi. Střílel na tebe.“

Zněl natolik jistě, že přemítala, jestli Tmavoočko střelce zahlédl. „Na mě? Jak si můžeš být tak jistý?“

„Jsem si jistý.“

Zavrtěla hlavou. „Kdo by mě chtěl zabít?“

„Dneska v noci tě chtěli zabít dva muži. Jednoho jsem viděl v lese.“

„Dva?“ vyjekla. „Kdo byl ten druhý?“

Tmavoočko odvrátil zrak od silnice a upřel na ni dlouhý, tvrdý pohled.

„Já. Já jsem ten druhý muž, který tě chtěl dneska večer zabít.“

Kapitola třetí

Jody seděla jako přikovaná. Kdyby se totiž pohnula, roztřásla by se jako osika. Dva různí lidi ji chtěli dnes večer zabít! A co víc – ten muž, který řídil rychle jedoucí lamborghini, byl jedním z nich!

Proč? Co udělala?

„A co v Detroitu?“