Sharon Page, Chtíč

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © Katetsib

Překlad: © Abigail Michaels

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

Copyright © 2008 by Sharon Page

Poprvé vydáno nakladatelstvím Kensington Books pod názvem Hot Silk

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-65-3

Print: ISBN 978-80-87720-66-0

Sharon Page

Chtíč

Hot Silk

Pro mé rodiče

Kapitola 1

Začátek londýnské plesové sezóny, březen 1818

„Je to jen na vás, drahá. Dobře víte, že po vás toužím. Setkáme se ještě dnes večer v galerii. Šaty si odložte. Vezměte si na sebe něco, co lze snadno svléknout…“

Grace Hamiltonová věděla, že by ji měl návrh lorda Wesleyho pohoršovat. Měla by odmítnout. Snažila se však zůstat silná a cudná celý týden a dál už odolávat nedokázala.

„Nejsem si jistá, můj pane,“ zašeptala. Stáli spolu ve stínech, dál od všech těch zářivých lustrů a vířícího davu, který plnil plesový sál Collingsworthu, rodinného síla markýze z Rydermere. Byl to domov lorda Wesleyho a ona v něm neměla co pohledávat.

Grace stála vedle tmavých dveří vedoucích do galerie, na sobě měla vypůjčené plesové šaty a krčila se hrůzou, že někdo pozná její skutečný původ.

Lord ji lehce objal kolem pasu a spojil prsty na jejím kříži. Nečekala, že se jí hned začne dotýkat, a tak jí ten náhlý fyzický kontakt doslova vzal dech. „Budu čekat,“ zapředl hlubokým, majetnickým hlasem. „Pokud tam nebudete o půlnoci, své zlomené srdce budu muset utěšit jinde.“

Kolik dam, které se na dnešní ples dostavily, by jeho nabídku přijalo? Stačilo by mu lusknout prsty, a k nohám by mu padla spousta žen toužících po jeho doteku a ochotných s ním zhřešit. Tucty zde přítomných slečen by se za něj ochotně vdaly, což bylo vidět i v jejich vypočítavých pohledech, které upíraly na hlavní cenu – stát se markýzou z Rydermere.

Sídlo se hemžilo půvabnými dámami urozeného původu, ale lord Wesley si vybral ji a od samého příjezdu usiloval o její přízeň. Uchvátil ji už v první chvíli, když se před ní sklonil a něžně jí políbil ruku oděnou v mušelínové rukavičce. S každým toužebným pohledem, který si posléze vyměnili, jako by ji ujišťoval, že i on pocítil tu jiskru, která mezi nimi přeskočila.

Nebo se snad mýlila? O mužích a lásce toho vlastně mnoho nevěděla.

„Do půlnoci,“ odvětila s hranou sebejistotou, kterou však vůbec necítila. „Do půlnoci budete vědět, zda přijdu, nebo ne.“

Jeho horký dech ji zašimral na krku. „Nezbedné děvče. Budu tam.“ Vystoupil ze stínů, přiblížil se k ní ještě o něco více a přitiskl si ji k tělu. Když na podbřišku ucítila jeho tvrdé mužství, ztuhla – ale zároveň jako by pod jeho dotekem celá roztála.

„Nemohu se dočkat, až stisknu ten váš krásný, bujný zadeček.“ S hrdelním zasténáním se otřel svým ztopořeným údem o její plné tvary. Rozbušilo se jí srdce. „Toto, má zlatá nymfo, je pro vás.“

A pak zmizel.

Grace trhnutím rozevřela vějíř a začala se ním ovívat tak horečnatě, až se hedvábný výplet málem roztrhl. Něco takového jí žádný muž ještě nikdy neudělal. Žádný se k ní nezachoval tak troufale, tak drsně, tak nepokrytě majetnicky…

„Copak ti můj zlotřilý bratr pověděl? Ach, Grace, neomdlíš mi tady snad, že ne? Jsi úplně rudá.“

Grace jen zahanbeně sklopila zrak, když za ní do odlehlého kouta přišla lady Prudence. Přítelkyně zavřela vějíř a opřela si ho o rty stažené do tenké linky. „Nalákal tě sem snad?“

„Ne… Jen jsem si potřebovala odpočinout,“ zalhala Grace.

Ve lhaní nikdy nebyla dobrá a silně pochybovala o tom, že jí na to lady Prudence skočila. Přítelkyně naklonila hlavu ke straně. Tmavé vlasy měla protkané drobnými diamanty a safíry, které se zaleskly ve světle svíček. Lady Prudence byla překrásná. Grace stále nemohla uvěřit, že má takovou přítelkyni.

„Nevěř jedinému slovu, které ti řekne,“ varovala ji lady Prudence s vážným výrazem v šedomodrých očích. Naklonila se ke Grace, aby ji bylo slyšet přes melodii ladného waltzu, jež se linula místností. „Můj bratr je ničema.“

Kolem nich vířily taneční páry, které v záři tisíců svíček působily ještě elegantněji. Pánové měli ruce položené na útlých pasech svých tanečnic a dámy se rukama v rukavičkách držely silných dlaní svých tanečníků. Sukně se vlnily kolem ladných kotníků a vlající fraky tu a tam poodhalovaly svalnatá mužská pozadí.

Grace si povzdechla. „Jako by většina mužů, na které narazíme, nebyla ve skrytu duše ničemná. Proto jsou tak zajímaví. Ke mně by se však žádný džentlmen nechoval jako ničema.“

„A za to bys měla být neskonale vděčná.“ Obě byly stejně staré – překročily osmnáct zim. Lady Prudence však náhle působila o poznání dospělejší a moudřejší. „Ty jsi tak neskutečně krásná, Grace. Jsi jako stvořená na vdávání.“

„Opravdu?“ Docházel jí čas. Během jednoho či dvou týdnů se do Londýna sjede veškeré její příbuzenstvo. Její starší sestra Venetia už do Londýna přijela. Uchýlila se do pronajatého domu a malovala erotické akty, aby zachránila svou rodinu. Jejich matka se mohla starostí utrápit.

A Grace je mohla všechny zachránit. Stačilo jen, aby se provdala.

Špičkou střevíčku kroužila po naleštěných parketách a vějíř svírala tak křečovitě, až se jí dřevěné žebroví zakouslo do rukaviček. Stačilo jen, aby si získala přízeň urozeného muže, a mohla svou rodinu zachránit od života v chudobinci. Mohla své matce vrátit místo ve světě, z něhož ji dávno vykázali.

Jakmile Grace oslavila své třinácté narozeniny, její plán byl prostý: provdat se za urozeného muže. Všechno napravit. Všichni jí říkali, že je půvabná a že z ní jednoho dne vyroste překrásná žena. Jednou dokonce zaslechla, jak pár starších ošetřovatelek hovoří s její matkou; říkaly jí, jak nesmírnou cenu její krása jednou bude mít.

„Myslím to vážně, Grace.“ Lady Prudence jí položila ruce na ramena, sevřela je a lehce s ní zatřásla. Graciny hedvábné šaty (které si lady Prudence jednou koupila a pak se rozhodla, že se jí už nelíbí) ji při tom pohybu pohladily po stehnech. „Nevěř jedinému slovu, které ti můj bratr řekne,“ varovala ji lady Prudence. „V tomto sídle teď není jediné mladé ženy, se kterou by se… intimně nesblížil.“

„Já vím.“ A nelhala. Bylo bláznovství doufat, že někdo jako lord Wesley, zámožný dědic z urozeného rodu a nesmírně pohledný muž, by si chtěl vzít někoho, jako byla chudá Grace – to si uměla spočítat. Ani ne po týdnu však už věděla, že v nic méně doufat nemůže. Nebyl to jeho titul, na kterém jí záleželo, ne – byl to on sám.

Grace si potrhaným vějířem poklepala na rty. Všechno to chtěla. Copak se nemohla dobře vdát a zároveň si vzít muže, jehož milovala a po němž toužila? Nebo jednoduše doufala v nemožné ve chvíli, kdy bylo v sázce bezpečí její rodiny?

Prudence jako by se zhostila role matky. „Je tady spousta mužů, kteří jsou tebou už dávno posedlí, Grace. Třeba lord Ornsbrook by byl skvělá partie. Je to vikomt, a to velmi bohatý. A takový Pelworth ti doslova visí na rtech, kdykoliv promluvíš. A navíc je to hrabě!“

Grace ztěžka polkla. Oba zmínění by pro ni měli být dokonalí. Byli mladí, poměrně přitažliví a v její přítomnosti působili lehce nervózně, což by mělo být dobré znamení.

Prudence ukázala vějířem na vysokého blonďatého muže, který se během tance neustále smál. „Dokonce i támhle sir Randolph Thomas. Ten má celé jmění! Jistě, je to příšerný tanečník, ale žena v podstatě nikdy netančí s vlastním manželem.“

„Prudence, ne…“

„Nebo lord Wynsome. To je teprve jméno. Každé ženě se z něj podlamují kolena. A navíc je to dědic hraběte z Warrenu. Je k zulíbání, no ne? Jsem si jistá, že by se na tebe jednou podíval a…“

„Dost!“ vykřikla Grace. Hrabě z Warrenu byl její děd z matčiny strany. Vyhodil její matku z domu a zakázal jí, aby se kdy vrátila. Lady Prudence o tom samozřejmě neměla ani zdání. Stejně jako všichni ostatní věřila lžím, které Grace tak opatrně spřádala – lžím, za nimiž se ona a její sestry skrývaly; že její matka byla řádně vdaná za jejího otce, který byl kapitánem lodi a cestoval kolem světa v naději, že pro ně získá větší bohatství. Tento otec byl však výplodem matčiny fantazie.

Nikdy by se neodvážila komukoliv říct, že je nemanželskou vnučkou lorda Warrena a že jejím skutečným otcem byl Rodesson, skandály opředený umělec, který se zabýval erotikou. Nebo že její talentovaná nejstarší sestra nyní maluje erotické obrazy pod svým skutečným příjmením.

Lord Wynsome neměl ani potuchy, že byla ve skutečnosti jeho sestřenicí. Nemohl to vědět, ale přesto měla neustále strach, že k dojde k odhalení a pak toto velké tajemství prozradí lady Prudence.

Právě její zásluhou se Grace dostala do vyšších vrstev, mezi všechny ty bohaté, urozené, pohledné muže…

Nemohla riskovat, že by o Prudencino přátelství přišla. Svou přítelkyni měla upřímně ráda.

„Ale přesto jich je spousta,“ řekla Prudence zvesela. „Třeba támhle…“ šlechtična se náhle zarazila. „Dobré nebe, co ten tady dělá?“

Grace svou přítelkyni ještě nikdy neslyšela mluvit tímto tónem. Tlumeným, vážným… plným strachu. Překvapeně vzhlédla a podívala se, kdo ji tak vyděsil.

U vstupu do plesového sálu stál nějaký muž. Musel měřit minimálně dva metry, jelikož se tyčil nad hlavami ostatních tanečníků. Jeho vlasy byly tmavě blonďaté a spíš než kadeře připomínaly bujnou hřívu, která mu v nepoddajných vlnách spadala na ramena. Instinktivně poznala, že se k němu takový účes hodí.

Zeširoka se usmál a odhalil tak krásně bílé zuby. Na tvářích se mu přitom vytvořily hluboké dolíčky, díky nimž byl ještě krásnější. Několik služebných se ho snažilo vystrčit ven ze sálu. S pažemi založenými na hrudi však působil dojmem, že s ním nepohne ani pár koní.

K šarvátce přispěchal majordomus, ale záhadný host ho jen hravě šťouchl do ramene.

Odmítal se pohnout, jen se smál, zjevně pobaven přístupem personálu. Grace se lehce vylekala, když začal otáčet hlavu a zrakem přejíždět po davu. Směrem k ní. Zírala na něj, to ano, ale stejně tak všichni ostatní. V žádném případě nemohl její zvědavý pohled vycítit, když se na něj upíraly stovky dalších párů očí.

Slušné vychování jí velelo odvrátit zrak, ale nedokázala se na něj přestat dívat. Jeho kůže měla zlatavě bronzovou barvu ne nepodobnou jeho bohaté kštici. Zcela zjevně se jednalo o muže, který se nevyhýbal slunci. Přestože se koupal ve světle svící, stál příliš daleko na to, aby mohla spatřit barvu jeho očí. Předpokládala však, že jsou modré.

Bláznivá představa. Ze slušnosti se přiměla odvrátit zrak. Stále si však byla vědoma jeho přítomnosti. Měla pocit, jako by všechna hudba utichla, tanečníci se vytratili v temnotě a v plesovém sále zbyla jen ona a ten pohledný cizinec.

Zmocnil se jí nadmíru zvláštní pocit doprovázený horkem, které jí hrozilo sežehnout kůži.

Po lordu Wesleym sice toužila, ale ani zdaleka k němu necítila něco takového.

Její rozpálenou mysl zaplavily všechny zakázané erotické obrazy (na něž se vždy tajně dívala), které její otec Rodesson namaloval.

Chtěla toho muže, toho silného, podmanivého cizince. Chtěla vědět, jaké by to bylo ležet pod ním, rozevřít mu svá stehna a ucítit ho v sobě. Chtěla vědět, jak chutná jeho kůže, které by se dotýkala rty a jazykem. Chtěla vědět, jestli je tak velký a tvrdý a naplnil by ji natolik, až by křičela rozkoší. Chtěla ho vidět nahého a milovat se s ním, dokud by se oba neleskli potem a netřásli touhou…

Zíral na ni.

Grace to cítila. Měla pocit, jako by jí na kůži tančily plameny.

Takový nesmysl! Jak ji vůbec mohl vidět? Navzdory tomu však podlehla kouzlu okamžiku a vzhlédla s vědomím, že se jejich pohledy střetnou…

Nebo se snad díval na Prudence? To by přece dávalo větší smysl, ne?

Nesledoval však ani jednu z nich. Náhle se otočil na patě a skrze pozlacené slonovinové dveře odkráčel z místnosti.

Grace se vějíř doslova rozpadal v rukou a měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. Hrdlo měla stažené a vyschlé a její kalhotky byly až nemravně mokré.

Potřebovala to vědět. Jako by se jí náhle zmocnila jakási podivná závislost. „Kdo to byl?“ zeptala se bez dechu.

„Můj nevlastní bratr.“ Prudencin hlas se třásl nějakou emocí… Hněvem? Strachem? Grace ji nedokázala dost dobře definovat.

„Ty máš nevlastního bratra?“

„Je to bastard,“ pokračovala Prudence pohrdavým hlasem. Použila přitom slovo, které by Grace měla znát. „Levoboček mého otce. Jeho první dítě. A můj otec na něj z nějakého hloupého důvodu nedá dopustit.“

Grace se otřásla nad zhnusením, které měla její přítelkyně vepsané ve tváři. Ona sama byla levobočkem. Cítila by se Prudence stejně, kdyby znala pravdu?

Grace měla najednou pocit, že balancuje na laně nataženém nad jámou plnou vlků. Ale ne, toto byl přece ples, a ne žádné setkání vlků či šakalů, kteří na ni cení zuby.

„Měli by ho pověsit,“ prskla Prudence. „Je to bandita. A dokonce má tu drzost přijít až sem? Nejspíš už okradl polovinu hostů! A navíc to byl pirát. Nedovedu si vysvětlit, proč ho královské námořnictvo ještě nezabilo. Je to vrah, ničema a…“ Prudence se roztřeseně nadechla.

Grace udělala krok směrem k přítelkyni, polekaná slzami v jejích očích.

„A náš otec ho má nejradši!“ vzkřikla Prudence a dupla si.

Grace ji objala. „Ale jistěže ne!“

Prudence se od ní roztřeseně odtáhla. „Ale ano. Jeho matka pro něj představovala milostnou aférku, ale tu naši si musel vzít. Jak by pak mohl svého Devlina Sharpea nemilovat. Já ho však nenávidím.“

„Proč? Kvůli tomu, co je zač?“ Grace sotva dokázala uvěřit, že na ni kvůli tomu naléhá. Proč by měla chtít poslouchat všechny ty hrůzy, které doprovázejí život bastarda?

„Zavraždil muže, kterého jsem milovala. Kdyby mi za to nehrozila oprátka, popadla bych jednu z otcových pistolí a na místě bych ho zastřelila.“

Grace překvapeně zamrkala. „Jak mohl někoho zavraždit a nebýt za to potrestán?“

Prudence zaťala pěsti. Grace zaslechla, jak vějíř pod jejím stiskem povolil a zlomil se. „Nemohu ti říct, co se stalo. Dokonce ani tobě ne, má drahá.“

Grace natáhla ruku a pohladila Prudence po paži. Přítelkyně se otočila, pohlédla na ni zarudlýma očima a zeptala se: „Vypadám moc hrozně? Teď bych měla tančit s lordem Wynsomem.“

„Vypadáš dobře.“ Když však Grace sledovala svou přítelkyni odcházet, přeběhl jí mráz po zádech. Její pohyby byly přirozeně ladné, precizní a vyrovnané a vůbec neodpovídaly emocím, které s ní ještě před chvílí cloumaly. Pokud její nevlastní bratr-bastard skutečně zavraždil muže, kterého milovala, jak se mohl vůbec opovážit sem přijít?

Ale dokonce i poté, co se dozvěděla o jeho nekalých činech, ji stále šimralo mezi stehny. Stále se červenala a celá hořela touhou.

O půlnoci se měla setkat s lordem Wesleym… Po všech těch pocitech nezkrotné touhy a chtíče, které se v ní zmítaly.

Už v tom horkém, přeplněném sále nedokázala déle vydržet. Potřebovala uniknout.

* * *

„Takže jste mi nakonec chtěla dát košem?“

Grace polekaně odskočila od okna studovny a pomalu se otočila.

Lord Wesley stál před zavřenými dveřmi. Když sem přišla, v zámku byl klíč. Nyní však klíčová dírka zela prázdnotou.

Bílou vázanku měl povolenou a volně mu visela přes černý frak.

Hádal správně. Neměla v plánu se s ním setkat. Nemohla – ze dvou důvodů. Jako první tu byl ten šílený chtíč, který pociťovala vůči tomu cizinci. A dalším důvodem byla skutečnost, že se nemohla intimně sblížit se žádným mužem, dokud jí nenavlékne prsten. Proto se vykradla ze sálu a uchýlila se do studovny, kde si nalila trochu brandy, aby se zbavila frustrace z toho, že se s ním nemohla setkat. Měla však náladu ho pokoušet: „Bude teprve jedenáct. Nemůžete vědět, jak jsem se rozhodla.“

„Ale dokážu to odhadnout, Grace.“ Lord se k ní pomalu plížil. Bokem se přitom otřel o pozlacený stolek, až skleničky na něm zacinkaly. Z jeho vratkého postoje a nemotorných pohybů odhadovala, že pil. Ona na tom však nebyla jinak.

„Vím, že máte strach,“ řekl, „ale taky vím, co chcete.“ Rukou si prohrábl nepoddajné popelavé vlasy.

„Vážně?“ Brandy jí přímo vřela v žilách. Opřela se o područku menší pohovky, na které seděla. „Já sama nevím, co chci.“

„Ale víte. Jen si to nechcete přiznat.“

„Daleko více se mi zamlouvalo, když jste se mnou mluvil narovinu. Co si podle vás nechci přiznat, můj pane?“

Jeho dechberoucí, temné, fialovo-modré oči se zahleděly do těch jejích. Byl nesmírně krásný. Dokonce víc než ten drsný, troufalý bandita, který byl jeho nevlastním bratrem. „Že chcete vášeň. Horkost. Žár. Toužíte po hříšném, horečnatém, vášnivém sexuálním opojení. Chcete ze sebe strhnout tyhle šaty, korzet a s nimi i svou cudnost. Chcete si zašukat, drahoušku. A to se mnou.“

Jeho slova ji šokovala natolik, že chvíli nedokázala promluvit.
Lord Wesley pozvedl koutky smyslných rtů v sebejistém, troufalém úsměvu.

„Jste opilý.“ Postavila skleničku na stolek. Srdce jí bušilo tak rychle jako ptáčkovi lapenému do klícky. Měl pravdu. Samozřejmě. Stačilo pár slov, a celá se rozpálila. „Vaše sestra mne varovala…“

„Že jsem sdílel lože se spoustou žen. A stejně tak většina zde přítomných mužů, kteří se ve vaší přítomnosti chovají jako kleštěnci. Mluvím o těch, kteří k vám přistupují, jako byste byla něco sladkého a nedotknutelného. Dokážete si představit, že byste se za některého z nich provdala?“

„Ne,“ odvětila jednoduše, ale popravdě.

„Nechcete sňatek, Grace. Chcete sex. Ale abyste se k němu dostala, musíte se provdat.“

Zasmála se. Celá konverzace ji vyváděla z míry. Nechala to snad zajít příliš daleko? Teď už z této místnosti neměla šanci vyklouznout – i kdyby chtěla utéci. Ukázala mu, jakou ženou ve skutečnosti je. Ale líbilo se jí takto mluvit. Otevřeně. Bez zábran. Bylo to vzrušující. „A vy se ženit nemusíte,“ popíchla ho. „Co by vás mohlo přimět k tomu, abyste vstoupil ve svátost manželskou, můj pane?“

„Láska. Posedlost.“

„Touha vlastnit něco vzácného?“

„To možná také.“

„Dnes večer jsem viděla jistého muže. Pru– lady Prudence mi řekla, že je to váš nevlastní bratr. Že zavraždil…“

„Ššš.“ Přitiskl si prsty ke rtům. „Tohle nehodlám komentovat. Mám v plánu prolít jeho krev.“

Lord Wesley se od ní vzdálil a spěšně přešel ke stolu. Grace šokovaně vstala a sledovala, jak trhnutím otevřel zásuvku. Vytáhl z ní mosaznou truhličku, která se zaleskla ve světle plamenů z krbu, položil ji na desku stolu a zvedl víko. Když pozvedl ruce, držel patnáct centimetrů dlouhou dýku – jeden prst podpíral střenku, druhý špičku čepele.

Aniž by z ní spustil zrak, upustil nůž na stůl, až čepel zazvonila. Pak si svlékl frak a hodil ho na nejbližší křeslo – koženou lenošku. Následovala jeho vesta.

Na sobě měl jen košili. Od pohledu na nahou kůži ji dělila už jen tenká vrstva látky. „Jednoho dne učiním spravedlnosti za dost a svého proklatého nevlastního bratra potrestám. Ale jedině pokud mi řeknete to, co potřebuji slyšet.“

Zmateně sledovala, jak vázanka lorda Wesleyho sklouzla na zem. Vydal se směrem k ní a s dýkou v ruce roztrhl tenkou látku košile tak, že mu byla vidět hruď. Pak si špičku nože přitiskl mezi prsní svaly.

Rozbušilo se jí srdce. „Co… co to děláte?“

„Vezměte si mne, Grace. Staňte se mou ženou. Pomilujte se se mnou a pak se za mne provdejte. Nemohu čekat už ani o minutu déle. Musím vás mít.“

„Jinak si probodnete srdce?“ Bylo jí osmnáct. Nebyla žádná školačka – vlastně jí nebyla nikdy vzhledem k tomu, že si nemohli dovolit platit školné, ale…

Rozhodně do ní nemohl být tak bezhlavě zamilovaný.

Nebo snad ano?

„Chci vás.“

„Proč mne?“ zeptala se. „Proč zrovna mne? Ze všech těch bohatých krásek, všech těch dcer vévodů, všech těch žen, které by vám snesly modré z nebe, jen aby si získaly vaši přízeň? A chci slyšet pravdu.“

„Protože jste jako já.“

To ji zmátlo. Zatlačil na dýku a lehce si ji zabořil do hrudi. Ohromeně pozorovala, jak mu po těle stéká kapka krve. „To je šílenství!“

Aniž by povolil stisk, v němž svíral dýku, jež ho stále řezala do krve, naklonil se k ní a zlehka jí přejel rty po hrdle. Jen pasivně stála a plně vnímala ten nový pocit. Hebké rty – jako hedvábí, jako samet. Ne… víc než to. Jako dotek plamene. Nebo pohlazení andělské ruky.

„Odmítnout je šílenství,“ zašeptal chraplavým hlasem.

Jazykem jí přejel po krku. Měla pocit, jako by pod jeho dotykem celá roztála. Byla vlhká – neslušně a úžasně zároveň. Strniště vousů ji dráždivě šimralo na hebké kůži. Měla pocit, jako by jí krev tepala úplně všude – v hlavě, ve rtech, v konečcích prstů… v přirození.

„Jsi překrásná.“

Kolik dalších mužů už jí to řeklo? Ale od něj to bylo něco úplně jiného.

„Dotkni se mě.“

„Jen pokud schováš tu čepel.“

„Probodnu si jí srdce, pokud mne nyní opustíš. Pokud se mne nedotkneš. Nedokážu bez tvého doteku žít. Mohl bych jít za jinou ženou. Vím, že nad tím přemýšlíš. Mohl bych do ní zabořit svůj velký, rozbolavělý klacek a šukat ji, dokud mi nevybuchne hlava. Ale celou dobu bych trpěl, neboť bych chtěl jenom tebe. Máš vůbec tušení, jaké je to utrpení?“

„Myslím, že vím.“

„Chci si tě vzít, Grace. Potřebuji jen, abys řekla ano. Jen jedno slůvko.“

„Ano.“

Nedalo se to vzít zpátky. Umírala touhou se ho dotknout, a jakmile to udělala, už se nedokázala ovládnout.

Pokud se ho dotkne, bude pak muset souhlasit se vším, co spolu mají muž a žena dělat.

Pomalu si stáhla rukavičku utkanou z bílého, panenského a na pocit nepříjemného kusu saténu. Natáhla se a konečky prstů se dotkla jeho horké, vlhké hrudi.

„Odlož ten nůž,“ vydechla. Byl opilý a ruku měl položenou na jejím zadečku – místě, na němž se jí ještě žádný muž nedotýkal –, takže měla strach, že ji k sobě přitiskne a omylem se bodne.

Byl mladý. Rozmazlený. Vášnivý. Divoký.

A její. Díky jednomu slovíčku.

„Ano,“ zopakovala, aby ho ujistila, že nedošlo k žádnému omylu. Úlevně vydechla, když čepel odhodil zpátky na stůl. Hned poté jí však vyhrnul sukni, spodničku a všechny ostatní vrstvy. Dřív, než stačila vyjeknout, jí stáhl kalhotky a nadzvedl ji, aby z nich mohla vystoupit.

„Cítím z tebe touhu, Grace. Jsi jí úplně prosycená, a to se mi líbí. Chci tvou touhu cítit na rukou a zabořit do ní svůj penis.“

Jeho bezostyšná slova způsobila, že zvlhla ještě víc. Byla už celá mokrá a kluzká, a jakmile svou vůni sama ucítila, zrudla rozpaky.

„Teď si podrž sukni, abych se na tebe mohl podívat.“

Poslechla a vzápětí se jí mezi stehna vkradly silné dlaně. Byly trochu hrubé, a když ji stiskl, měla strach, že se jí podlomí kolena a spadne na zem.

„Drž pevně, Grace,“ nařídil zhrublým hlasem a vyjel rukama výš, až se dotkl spojení mezi jejími stehny, její rozpálené, ulepené, zvlhlé skuliny. „Roztáhni trochu nohy. Pro mě.“

Přesně to udělala. Cítila, jak zrádná vlhkost stéká dolů po stehnech.

„Ach, ano. Hodné děvče,“ zamručel a jeho nenasytný pohled zmírnil jen šarmantní úsměv, kterým ji obdařil. „Krásné, jemné vlnky.“

Prsty pročísl chloupky a ona se napjala. Lůno měla celé stažené, rozbolavělé a rozpálené a nedočkavě se vrtěla, aby uvolnila alespoň trochu toho napětí.

„Máš ztvrdlý klitoris? Chtěla bys, abych ti ho pohladil? Abych ti ho pořádně promasíroval?“

Neměla tušení. Ze rtů jí uniklo přiškrcené, zmatené zasténání. Všechna ta troufalá, erotická slova byla přesně to, co v duchu chtěla. Rozhodně ale nečekala, že to nyní prožije. Měla se stát jeho ženou – myslela si, že k ní bude něžný. Že to, co spolu prožijí, bude smyslné a nebudou u toho mluvit…

Stála jako socha, neschopná pohybu. Dlouhé mužské prsty zajely do její vlhké svatyně. Byl to tak skvělý pocit, nepopsatelný.

Když začal přejíždět přes rozcitlivělý hrbolek, vykřikla. Její hlas se rozlehl velkou místností a odpovědí byl jen lordův smích. „Věděl jsem, že budeš křičet,“ zapředl a přisál se jí ke krku, čímž ji přiměl křičet ještě hlasitěji. Nenasytné mužské rty, jazyk, zuby – všechno dráždilo tenkou kůži na panenském hrdle a ona měla pocit, jako by vstoupila do rozpálené výhně.

Chvíli zápasil s knoflíčky šatů a potichu klel. Najednou jí došlo, proč předtím chtěl, aby si na sebe vzala něco, co bude moci snadno svléknout. Pár knoflíčků povolilo a s nimi i těsný živůtek, na němž se náhle ocitly hrubé ruce. Nadzvedl touhou nalitá ňadra, takže jí téměř přetékala
z výstřihu.

Viděla, jak se její bledé křivky vzdouvají. Cítila, jak se tkanina kolem nich napíná, až ňadra úplně unikla ze zajetí tenké látky. „Bože, ano,“ zasténal. „Tyhle kozičky. Tahle obrovská, nádherná, božská prsa. Celý týden jsem se nemohl dočkat, až si na ně sáhnu.“

Sklonil se k pravému ňadru. Zasténala, když se jí o kůži otřel nepoddajný pramen jeho popelavých vlasů. Náhle se lordova ústa sevřela kolem ztvrdlé bradavky. Začal sát tak silně, že upustila sukni a musela se chytit opěrky nejbližšího křesla.

Sama si už se svými bradavkami pohrávala, jistě, ale rozhodně ne takto. On sál hladově, surově, přičemž druhou bradavku převaloval mezi palcem a ukazováčkem. Bylo toho moc – bylo toho příliš! Pevně zavřela oči, naprosto pohlcená tím skvělým pocitem. Za víčky jí začaly tančit hvězdy. Když o bradavku zavadilo něco tvrdého – uvědomila si, že to jsou jeho zuby. Byla ohromená. Šokovaná. A možná trochu zděšená.

Lord Wesley však byl mistrem v tom, co dělal, a dráždil ji zuby přesně natolik, aby letěla výš k nebesům. Plně vnímala mužnou vůni, která ji obklopovala jako nějaké kouzlo. Třepotavě otevřela víčka a spatřila, jak nejdřív saje levou bradavku a pak se spěšně přesouvá k pravé, takže mezi nimi zanechává cestičku slin. Teď měla obě bradavky mokré, a navíc byly tvrdší a větší, než jak je kdy viděla.

Roztouženě vzhlédl skrz světlé řasy, oči plné života a vzrušení, a její srdce zaplesalo. Šibalsky se na ni usmál. „Dost už hraní, lásko. Přesuňme se k hlavnímu představení.“

Grace chtěla, aby na to šli pomalu, svůdně, ale měla pocit, že na to je až příliš vzrušený. Zatahal za opasek kalhot a otráveně zavrčel: „Ksakru, už jsem moc ztvrdl na to, abych tu zatracenou věc sundal.“

Když se mu konečně podařilo povolit knoflík a úlevně vydechl, zahihňala se. Stáhl si kalhoty jen přes boky a v tu chvíli ho – jeho – poprvé skutečně uviděla.

Podbřišek měl posetý tmavšími blonďatými chloupky, které směrem dolů houstly, až kolem jeho ztopořeného přirození tvořily hustý porost. Fascinovaně sledovala, jak nepřehlédnutelnou erekci vzal do ruky a promnul si ji. Slastí obrátil oči k nebi.

Položil se na zem a natáhl se na záda. Jednu paži si dal pod hlavu a druhou rukou přidržoval svůj… svůj tvrdý penis v kolmé poloze. Ona tam jen hloupě stála, ohromená rychlostí všeho, co se kolem ní dělo.

„Pojď sem a posaď se na mě,“ zachraptěl. „Chci tě mít na sobě, Grace. Můžeš si říct, jak tvrdě to chceš. Jak hluboko chceš, abych do tebe zajel.“

Velká ňadra jí stále přetékala z živůtku, takže bylo nesnadné odhadnout, kam si má sednout. Měla prsa možná až příliš velká, ale lord Wesley z nich nedokázal spustit zrak.

„Krásné vnady,“ ujistil ji. „Teď se posaď na mého ptáka, lásko, a předkloň se. Chci, aby ses na mne těma velkýma kozama pěkně přitiskla.“

Ani ve snu by ji nenapadlo, že se budou poprvé milovat na koberci ve studovně jeho otce. Ale právě díky té nestydatosti to bylo tolik vzrušující. Byla jako nečekaný spolupachatel a to se jí líbilo. Přesně tohle chtěla. Tohle bude její budoucnost.

„Pospěš, drahá,“ zachraptěl, zatímco se snažila vykasat těžkou hedvábnou sukni a s ní všechny krajkové spodničky. „Ale líbí se mi sledovat, jak se ty tvoje bradavky třesou, když se tak snažíš.“

Když už byla téměř připravená, na chvíli zaváhala. Mohla se ho dotýkat – držet jeho přirození, zatímco si na něj bude sedat?

„Umírám, Grace.“ Silnou rukou ji popadl za bok, a i přes vrstvu látky bolestivě sevřel. Skulinou se mu otřela o špičku penisu. Jeho žalud byl vlhký a cítila z něj svěžest a surovost – stejně jako ze sebe samotné. Byla velmi kluzká a on dostatečně tvrdý a horký, takže do ní snadno vklouzl. Zalapala po dechu a klesla ještě o něco níž. Díky poloze, v níž se nacházela, měl nalitá ňadra přímo před obličejem, přesně jak chtěl, takže jenom vystrčil jazyk a obkroužil jím levou bradavku. Znovu zavzdychala a nechala ho zajet hlouběji. Pomalu se mu přizpůsobovala, ale stále ho v sobě pevně tiskla.

Můžeš si říct, jak tvrdě to chceš… To slíbil, ale přitom sám tvrdě přirazil, naplnil ji, vtrhl do ní. Při tom náhlém pohybu ucítila bodnutí bolesti, které ji mírně vylekalo. Pak ale ten pocit pomalu ustoupil. Zavrtěla se, protože ji přemohl jiný pocit – rozkoš spojená s naprostým naplněním. Začala sama přirážet, překvapená pleskáním, které její vlhká kůže při nárazu na jeho boky vydávala. Vychutnávala si ten pocit nepopsatelné slasti, již při tom cítila.

„Tak je to dobře,“ zavrčel. „Šukej mne víc. Pořádně na mně jezdi. Chci vidět, jak ti skáčou kozy…“

Oběma rukama držel oblé boky a pomáhal jí přirážet. Grace se z účesu uvolnilo několik neposlušných pramínků. Ňadra divoce poskakovala. Lapala po dechu, bylo jí stále větší horko. Stehna měla úplně kluzká, ňadra, záda a čelo zvlhlé. Když se k němu předklonila, při každém pohybu dráždil její… její klitoris.

Tvář se mu stáhla. „Bože!“ Náhle si ji k sobě přitiskl, zabořil obličej mezi kyprá ňadra a naposled tvrdě přirazil. Držel ji u sebe silnou paží, takže ho v podstatě zakrývala. Těžce lapala po dechu a vrtěla se. Cítila sice rozkoš, ale nevyvrcholila.

Věděla, že by měla vyvrcholit. Viděla ty výrazy žen na malbách svého otce. Jejich tváře říkaly, že se nacházejí na pokraji extáze, celé se rozplývají čirým potěšením. Ústa měly doširoka otevřená v němém výkřiku a víčka pevně semknutá, tváře zarudlé. Některé se nehty sápaly po svých milencích, jako by bojovaly o život, jako by se ze všech sil snažily přežít ty nezkrotné vlny rozkoše, které je zavalovaly.

Ona se však do této fáze nedostala. Jeho paže náhle zmizela. Lord Wesley se pohodlně natáhl a zazubil se na ni. Vypadal trochu rozcuchaně, ale jinak byl k zulíbání.

Už už se mu chystala říct, že ho miluje.

On se však jen drsně zasmál. „Dobře se s tebou šukalo, přesně jak jsem čekal. Teď se uprav a padej odsud. Skončil jsem s tebou.“

Kapitola 2

Grace slepě utíkala chodbou. Proběhla kolem nějakého muže, oči však měla zaslepené slzami ponížení.

Proboha, co když ji pozná!

Přinutila se zastavit. Otočit se. Plně očekávala, že na ni bude ohromeně zírat, to se však nestalo. Místo toho se natáhl po klice do studovny, takže viděla jen vzdalující se záda. Při pohledu na havraní vlasy jí přeběhl mráz po zádech, stejně jako ve chvíli, kdy ho lord Wesley bodře pozdravil.

„Wynsome! Přišel jste vzdát hold mistrovi?“

Mistrovi? Zatímco se pokoušela vstřebat, co to mohlo znamenat. Wynsome odvětil tónem protkaným neochotným respektem a oplzlým pobavením. „Takže jste si konečně sáhl na rozkošnou Grace Hamiltonovou.“

Grace se zády přitiskla k tapetou polepené stěně chodby a snažila se spolknout žluč, jež se jí drala do hrdla. Celou tu dobu svoje zvrhlé plány sdílel s Wynsomem. Byl to pro něj jenom vtip, možná dokonce sázka. A ona, hloupá, naivní holčička, mu na to skočila.

Dal jí jasně najevo, jak definitivně ’s ní skončil‘. Ona zašeptala: „Ale co s–svatba?“ a on se jí vysmál.

Kolik dalších džentlmenů o tom vědělo? Snad ne všichni?

„Byla lahodná,“ řekl lord Wesley bezcitným, triumfálním tónem. „Přesně tak dobrá, jakou jsem si ji představoval. Obzvlášť vzhledem k tomu, že byla panna. A jen vám chci připomenout, že je to letos už má dvacátá panna. Vaše reputace je v ohrožení, Wynsome. Do Vánoc se vyspím s celou stovkou.“

Jejich krutost ji doslova přišpendlila ke zdi. Nebylo to pro ně nic víc než zábava.

„Zbytek klubu bude ohromen. Mnoho jedinců vsadilo víc, než si mohou dovolit. Pochybují, že se vám podaří svést stovku dobře vychovaných panen.“

Zbytek klubu? Copak jich do toho bylo zapojených víc, možná dokonce desítky? Všichni ti muži teď budou mluvit o tom, jak ji jeden z nich zkazil. To ji zničí. Dobrý Bože, co to provedla?

Dozví se to celá společnost – a s ní všichni ti muži, kteří se k ní chovali jako k dobře vychované panně na vdávání. Wynsome o tom věděl – řekne o tom hraběti z Warrenu? Bude pak na ni ten pohledný, bělovlasý hrabě shlížet se stejnou nechutí, jako shlížel na její matku? Bude jí spílat stejně jako její matce?

„Copak jste udělala, drahoušku?“

Jakmile za sebou zaslechla hluboký mužský hlas, z hrdla jí unikl přiškrcený výkřik. Položil jí totiž otázku, kterou si v hlavě sama kladla.

Devlin Sharpe za svůj život viděl spoustu vyděšených žen. Dokonce k smrti vyděšených. Zoufalých. Viděl oči žen, které stály na šibenici a čekaly, až jim zpod nohou zmizí opora a jim nezbude nic než komíhat nohama ve vzduchu.

Z tak podmanivě krásných a odhodlaných očí však nikdy neviděl čišet takovou směsici strachu, nechuti a vzteku. Samozřejmě si nevybavoval, že by kdy viděl obdobně zajímavou ženu – představovala návykovou, přitažlivou kombinaci andělsky zlatavých vlasů, krásných rysů a lákavě plných tvarů.

Díval se oné rozkošné blondýnce do očí a z toho, jak se jí chvěl spodní ret a oči těkaly sem a tam, poznal, že se mu chystá zalhat. „Nelžete mi,“ varoval ji. „Nevyprávějte mi nějakou chabou historku a nesnažte se uniknout. Chci znát pravdu. Chci vědět, co vám ublížilo – nebo kdo.“

Narovnala se a odstoupila od zdi potažené tapetou. Devlin věděl zcela přesně, co se stalo. Drobné dívčí prsty svíraly zmačkaný lem živůtku z blankytného sametu, co sotva zakrýval kyprá ňadra. Ve světle nástěnného svícnu se její vlasy krásně zlatě leskly a v rozcuchaných kudrnách splývaly na ramena, z nichž spadaly až na záda. Lehce zarudlé oči rámovaly světlé řasy stále mokré od slz. Byl z ní cítit sex.

Když pak ze studovny zaslechl uštěpačný smích nevlastního bratra, víc vědět nepotřeboval. „Znásilnil vás? Nebo jen svedl?“

Byl na svého zpropadeného bratra tolik rozzuřený, že se mu rty mimoděk zkroutily do ošklivého šklebu.

Odstoupila od něj. „Měla bych jít,“ zašeptala.

„Rozhodně ne chodbami v domě plném hostů, když z vás takto visí šaty. Pojďte se mnou.“

„Proč?“ Zlaté obočí se podezřívavě stáhlo.

Teď se bude chovat ostražitě.

„Dokážu nás tímto domem provést, aniž by si nás kdokoliv všiml.“

Zjevně nedokázala pochopit, proč by jí chtěl jakýkoliv mužský dělat laskavost. Ustoupila od něj o další krok. „Vy… vy jste prý bandita, nebo ne?“

„K tomu bych se samozřejmě nepřiznal, slečno… jak že se jmenujete?“

Od chvíle, co v plesovém sále poprvé spatřil zářivé zlaté vlasy a pak si ji prohlédl celou, uvažoval, kdo ta neznámá cizinka je. Žádný z otcových služebných mu nebyl ochoten sdělit její jméno – daleko více byli zaujati snahami vystrnadit ho ven.

Na rozdíl od něj však nevěděli, že do domu existuje spousta tajných vchodů.

„Vaše jméno,“ zopakoval.

„Když vám ho nepovím, alespoň ho bude znát o jednoho muže méně.“ Přiznala a zlostně ohrnula rty. Věděl však, že hněv není směřovaný na něj, ale na ni samotnou.

Nikdy nepochopil, proč některé ženy svůj vztek potlačí místo toho, aby ho využily k něčemu užitečnému. Taková byla jeho matka – poslušně strpěla každou ošklivou urážku a facku, kterými ji jeho otec hojně častoval.

„Znám svého nevlastního bratra,“ pronesl s jasným úmyslem ukázat, kdo si hněv zaslouží. „Co vám slíbil?“

Zakroutila hlavou. „Sotva záleží na tom, co mi slíbil. Měla jsem vědět, že slovu nedostojí. Zrovna já ze všech lidí bych měla vědět…“ Náhle se zarazila. „Zavraždil jste milence lady Prudence, nebo je to jen další věc, ke které se nechcete přiznat?“

Zavraždil? Aha, tak takhle to klepny popisovaly. Aniž by o tom věděla, ťala zlatovlasá víla do živého, jelikož přesně toto byl důvod, proč se sem vrátil. „Zastřelil jsem ho v duelu,“ řekl stroze. „A to zatraceně čestně – a na slovo čestně kladu zvláštní důraz, protože si to také zasloužil. Nebylo to legální, to jistě, ale silně pochybuji o tom, že zrovna za tento zločin se zhoupnu. Nebyla to vražda. Nechci, abyste se mnou šla, protože mám nějaké nekalé úmysly, drahá – a vskutku potřebuji znát vaše jméno, abyste mé něžnosti nemusela poslouchat celou cestu.“

Stejně jako většina mladých žen na něj valila oči, ale jelikož jí zacukaly koutky – což okamžitě potlačila –, věděl, že si ji proslovem získal. „Hamiltonová. Jmenuji se Grace Hamiltonová.“

Devlin udělal krok vzad a ukazováčkem jí pokynul, ať ho následuje. „Věřte mi, slečno Hamiltonová. S šaty v takovém stavu se tu nemůžete potulovat. A i kdybych vám je znovu zapnul…“

„Já vím. Vypadám až příliš jako poběhlice.“

Devlinovu trpělivost pokoušela už příliš dlouho. S větší silou, než jakou zamýšlel, popadl křehká zápěstí a přinutil ji tak, aby ho následovala. Vzpouzela se, ale neměla na vybranou. Zatáhl za zděnou římsu ve správném místě, ozvalo se cvaknutí a před nimi se otevřely tajné dveře. „Tudy – je tu skryté schodiště, které vede do horních pater. Předem se omlouvám za všechny ty pavučiny a prach.“

Její velké oči se ještě víc rozšířily – strachem.

K čertu.

„Nemám v úmyslu vám ublížit, slečno Hamiltonová. Ale slibuji vám, že pokud vás Wesley připravil o panenství, vezme si vás.“

U paty schodiště se zarazila. „K tomu ho nemůžete přinutit.“

Devlin mávnul rukou, aby ji povzbudil, a ona se vydala nahoru po schodech. „Muže s nožem přitisknutým k plecím lze přesvědčit k lecčemu.“

Položila ladnou ručku na vratké zábradlí. „To ale nechci. Nechci, aby si mne vzal. Chci jen… vrátit čas.“

„Drahoušku…“

Zatuchlý vzduch pohltil tiché zadunění, které vydal drobný střevíček, když si vzdorovitě dupla. „Přestaňte. Jmenuji se Grace. Řekla jsem vám to už předtím, takže chci, abyste mi tak říkal. Nenazývejte mne těmi svými jmény.“

Před tváří se jí zakomíhalo vlákno pavučiny. Ucukla a rukou ho odhrnula z cesty. Trucovitá reakce na všechna jeho konejšivá slova v něm opět zažehla vztek – měl chuť Wesleyho roztrhnout vejpůl. Jemně zavrtěl hlavou a nasadil konejšivý úsměv, nebo v to alespoň doufal. „Grace vám říkat nemůžu. Muž jako já si takovou intimitu nemůže dovolit. Mohu vám říkat ‚drahoušku‘ nebo ‚drahá‘ a dát tak najevo svou troufalou povahu, nebo vám mohu říkat ‚slečno Hamiltonová‘ a prokázat vám respekt, který vám náleží.“

Doufal, že ji tím trochu uvolní a možná i rozesměje, ale jen rozhodila rukama. Látka, obepínající ňadra, se nebezpečně napnula. Zachytil záblesk mramorových bujných křivek s hlubokou, temnou rýhou uprostřed. Vyschlo mu v hrdle a všechna krev se nahrnula do penisu, který okamžitě ztvrdnul.

„Já nechci žádný respekt!“ křikla. „Nechci ani, abych byla nějaký bezejmenný ‚drahoušek‘. Chci – ach, to je tak směšné. Proč by mělo záležet na tom, jak mi říkáte? Dokážu si živě představit, jak mi budou říkat všichni ostatní.“

S těmito slovy se otočila a začala dupat nahoru po schodech.

„O něco tišeji, slečno Hamiltonová,“ zašeptal, ačkoliv mu bylo proti srsti usměrňovat její oprávněný vztek. Přesně ten totiž potřebovala, jelikož představoval nejlepší lék na ponížení. „Trocha diskrétnosti zajistí, že naše tajemství zůstane tajemstvím.“

„Nerozumím tomu,“ zašeptala, jako by mluvila k temnotě a pavučinám před sebou. „Proč byste mi pomáhal?“

„Jsem možná bandita, ale jsou na světě věci, které nekradu.“

„Jako třeba čest ženy?“ zeptala se nevěřícně.

„Jako třeba srdce ženy. Teď mi povězte svůj příběh. A od začátku.“

Když začala slovy: „Měla jsem se zachovat lépe…“ nesouhlasně zamručel a přiměl ji začít znovu.

„Lord Wesley mne sledoval celý týden. Vždy si našel způsob, jak mne zastihnout samotnou, a pak měl dvojsmyslné narážky. Věděla jsem, že po mně touží, a já… zajímala jsem se o něj. Měla jsem vědět, že jeho touha ještě neznačí zamilovanost. Jak by také mohla!“ Otočila se, jako by se chtěla ujistit, že se jí nesměje. Nesmál se. A nikdy by to neudělal. Příběh jednostranné důvěry mu lámal srdce.

„Nenechala bych ho… Nakonec jsem neměla v úmyslu se s ním sejít. Věděla jsem, že bych neměla. Ale našel mne a řekl mi, že si mne chce vzít. Zeptal se, co na to říkám. A já souhlasila! A pak se zdálo správné pokračovat… no, tím… Měla jsem se zachovat lépe.“

„A počkat, dokud vám nenavlékne snubní prsten, jen abyste později zjistila, že je to zatracený ničema? Je daleko lepší, že jste na to přišla již teď.“

Zalapala po dechu. „Na to by nedošlo. Nikdy neměl v úmyslu si mne…“

„Přestaňte mne přerušovat, když se vám snažím něco dokázat, slečno Hamiltonová. Nebyla jste to vy, kdo udělal chybu. Byl to on. Nyní vás zavedu do vašeho pokoje a pak se postarám o jeho zpropadené lordstvo.“

Zastavila se na schodku a znovu se na něj otočila, obočí stažené starostí. „Co máte v úmyslu udělat?“

„Zajistím, aby vám nezničili pověst. Mohu vás ubezpečit, že to celé zůstane v tajnosti. To vám slibuji.“

„Proč byste to pro mne dělal? Vždyť je to jen moje vina.“

„Není to vaše vina. Jste jen člověk, který skočil na lep ničemovi.“

Odevzdaně se opřela o zábradlí. „Všechno jsem zkazila. Nemohu se vdát. Já…“

„Jsou i muži, kterým nezáleží na tom, aby si vzali pannu. Daleko radši si vezmou ženu, s níž budou s potěšením trávit čas. Daleko radši zvolí lásku. Povězte, který pokoj je váš?“

To ji polekalo, ale poslušně odpověděla. „Ten zelený. S výhledem na západní jezírko.“

„Pak je to na konci této chodby.“ Pobídl ji, aby vyšla na podestu, s vědomím, že by jí měl jen otevřít dveře a odejít. Sklonil se však nad drobnou ručkou a letmo políbil špičky prstů. Pak se narovnal. „Vy můžete nabídnout své srdce. To je a vždy bude ten největší dar ze všech.“

„Ale dala jsem ho špatnému muži.“ Tiše se zasmála – jen zlehka, ale divoce. „Dala jsem špatnému muži svou nevinnost.“

Byla teď zranitelná. Ale také svůdná. Dokonce i v tlumeném světle svící z chodby, dokonce i když byla obklopená rozvrzaným dřevem a staletí starým prachem. Byla celá růžovo-zlatá a představovala tak poklad, který většinu mužů přiváděl k šílenství. Ačkoliv už několikrát zíral přímo do hlavně, musel nyní sebrat všechnu odvahu, aby ji vzal za útlá ramena a rychle otočil. Aby nepodlehl pokušení přitisknout svá ústa na její měkké, růžové rty.

„Nenápadně proklouzněte chodbou a běžte si lehnout, slečno Hamiltonová. Vykoupejte se, vklouzněte pod teplou, hedvábnou přikrývku…“ Při té představě se málem zadrhl. „Zavřete oči a běžte spát, drahá,“ zašeptal. „S dnešním večerem si již nic nelamte hlavu. O vše se postarám.“

„Tak jednoduché to není,“ pronesla a ukázala mu trochu hrdosti, které by s klidem mohl aplaudovat. „Nemám tušení, co budu dělat, až se zítra probudím.“

„Budete pokračovat ve svém životě, jako by se nic nestalo, slečno Hamiltonová.“ Vzpomněl si na všechny dny, kdy měl pocit, že další východ slunce už nesnese. Všechny noci, kdy měl pocit, že následující den nepřežije. Ale přežil.

„Můj život se točí kolem manželství, pane Sharpe,“ zašeptala. „K němu každý den směřuji.“

Chtěl jí povědět, že nic není ztraceno, ale místo toho řekl: „V tom případě byste se možná měla vydat jiným směrem, slečno Hamiltonová.“

Pak otevřel dveře, nahlédl do chodby a sledoval, jak odchází.

Tak to dopadalo, kdykoliv přijala pomoc muže.

Grace hodila zmačkané saténové rukavičky na hladký ozdobný přehoz postele a odšourala se ke zvonku, aby přivolala jednu ze služek lady Prudence. Na rozdíl od ostatních žen, které se sem dostavily, si nemohla dovolit přivést sem vlastní.

Do nosu se jí vkradla hutná, zemitá, neznámá vůně. Zpanikařila a pustila šňůru od zvonku těsně předtím, než stačila zatáhnout. Kdyby to udělala, jako by si sama zazvonila na umíráček. Byla totiž cítit po něm.

Nemohla dovolit, aby přišla služka. Ne když měla šaty celé zmačkané, vlasy rozcuchané a byl z ní cítit mužský. Šaty ani korzet si však sama svléknout nedokázala. A navíc potřebovala vodu, kterou by se mohla umýt.

Chvíli zápasila s knoflíčky a pak odpochodovala ke džbánu vedle umyvadla. Ještě trocha vody v něm zbývala. Byla sice studená, ale k smytí toho pachu by měla stačit. V korzetu se mohla vyspat – tedy, vyspat ne, jen počkat do rána – ale stále se nějak potřebovala dostat z těch šatů.

Grace za neustálého vrtění, poskakování a úpění dál zápasila s knoflíčky, na něž si dosáhla, a přitom si pro sebe bručela: „Lord Wesley je prašivý, zbabělý potkan, který si nezaslouží nic než lízat mi boty. I kobylince jsou vznešenější než on!“