Sharon Page, Vášeň

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © Katetsib

Překlad: © Helena Šebestová

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

Copyright © 2008 by Sharon Page

Poprvé vydáno nakladatelstvím Kensington Books pod názvem Black Silk

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-63-9

Print: ISBN 978-80-87720-64-6

Sharon Page

Vášeň

Black Silk

Pro Gertrudu

Předmluva

Honba za pokladem, Vauxhall, Londýn, září 1819

Každou chvíli mohla z křovin vyrazit pětice mužů a přimět ji podvolit se těm nejskandálnějším erotickým potěšením.

Juliettiny střevíčky lehce tančily po pěšině vinoucí se mezi temnými hradbami stromů. Opustila slavnou zapovězenou Temnou stezku a se srdcem chvějícím se strachem a vzrušením se vydala po této úzké, neosvětlené pěšině. Zvuky kroků a těžkého dechu za ní jí připomněly, že ji lord Hadrian následuje.

I když nebyla úplně sama, chloupky na šíji se jí ježily a kolem páteře ji napětím mrazilo.

Tohle celé byl Hadrianův nápad. Chtěl se dívat, jak se jí zmocní pět urostlých samců. Chvěla se jen z pomyšlení na to, opravdu to udělat. S ním jako divákem…

A pod tím chvěním, hodným pravé dámy, plál vášnivý plamen vzrušení. Vždycky se jí líbilo stát na jevišti. Rozhodně by dokázala hrát lépe než ty prsaté herečky s telecíma očima, bez kterých se její zesnulý manžel nedokázal obejít. Dnes večer to dokáže. Dnes sehraje tu nejprovokativnější roli…

Začínala ji bolet stehna. Musela ujít už aspoň míli. Jak daleko má ještě jít? Kde jsou ti muži?

Nebo tady žádní nejsou?

Rozluštili nápovědu správně?

Kde pod nebem ohnivým odvážně se laškuje,

Pět smělých mužů na dámu se šikuje.

Až bude křičet orgasmickým potěšením,

Pro oko miláčka to bude představením.

Na gentlemana, který už vypil celou lahev portského, pochopil Hadrian zprávu velmi rychle. Zdálo se, že alkohol spíš brousí jeho ostrovtip, než aby ho otupoval. A navíc jeho dechberoucímu úsměvu dodal okouzlující chlapeckost. Srdce se jí chvělo bláznivou radostí, když si znovu uvědomila, že je na něm víc než jeho pohledná, mužná tvář, dokonalý posed v sedle a obdivuhodný, i když často ochabující, ocas.

Jeho logika dávala smysl. Kde jinde se odvážně laškovalo než na slavné Temné stezce Vauxhallských zahrad? Konečně se Juliette procházela těmi proslulými místy a prožívala vzrušení z očekávání smyslných prožitků. Všechny ty roky, kdy byla poslušnou dámou, nejdřív rdící se okouzlující debutantkou, a pak deset let, celé její mládí, promrhané na Farthingale!

Teď si mohla konečně plnými doušky užívat všechna ta sexuální potěšení, o kterých snila!

Pět smělých mužů…

A ohnivé nebe zřejmě značí ohňostroj. Na to přišla ona a zdálo se, že to podporuje Hadrianovu dedukci, že musí jít do Vauxhallu.

Zvláštní, že tu nejsou žádné jiné páry. Copak to nikdo jiný nerozluštil? Juliette se zamračila. Přeci to nebyla nijak složitá nápověda.

Nic neměla. Ani vindru. Musí uchvátit Hadrianovu představivost a přimět ho, aby z ní udělal svou oficiální milenku.

Která jiná mladá vdova by svolila k tomu, hrát takové obscénní hry se stárnoucím nezbedníkem? Kterákoli ze stovek chudých a zoufalých mladých vdov, ušklíbla se Juliette v duchu hořce.

Musí mu předvést velkolepé představení.

Zachvěla se a přitáhla si těsněji šál.

„Mamselle…,“ ozval se za ní hluboký hlas s cornwallským přízvukem. Oslovil ji nedbalou zkráceninou slova „mademoiselle“.

Prudce se otočila a málem upadla. Široké rty odhalující v samolibém úsměvu bělostné zuby. Chlípný pohled jiskrných očí. Tmavá čelist pokrytá strništěm. Důlek v bradě. Odhalená hruď…

…a odhalený klín.

Její svůdce neměl žádné oblečení a zdál se na to být troufale hrdý. Stál se založenýma ruka uprostřed stezky a blokoval jí cestu k úniku.

Byl samý sval, břicho dokonale ploché a před ním jako tasený meč vyzývavě trčel jeho penis. Ještě nikdy tak obří výbavu neviděla a zajíknutí odkudsi z křovin prozradilo Hadrianův šok z pohledu na takovou konkurenci.

„Máš nějaké jméno?“ zeptala se toho tmavookého muže. Nic lepšího ji nenapadlo. Otevřela vějíř a v rozpacích jím začala lehce vířit vlahý jarní vzduch.

„Trev,“ odpověděl a křenil se teď ještě víc.

Přistoupil blíž a chytil ji kolem pasu. Marně se vzpírala, přitáhl si ji těsně ke svému obrovskému tělu. Vějíř jí vypadl z ruky. Na její bílé šaty se tiskly tmavé chlupy – temné ochlupení jeho hrudi, tlustá linie vedoucí k podbřišku, bujný porost kolem jeho silného, vztyčeného penisu.

Tlačil se na její břicho, až se uvnitř rozpálila doběla. Jako by se jí srdce proměnilo v planoucí pochodeň a žár plamenů teď proudil v jejích žilách místo krve.

Líbal ji tvrdě a hrubě, s široce rozevřenými ústy a hladovým, naléhavým jazykem. Chutnal po kouři, cibuli a pivu. Drtil jí ňadra, až se prohýbala v páteři.

Ještě nikdy nezakusila tak zvířecké chování. Ještě nikdy na ni nikdo tak tvrdě nenastoupil. Vůbec si nevšímal jejích zoufalých snah se vykroutit ani jejích prstů na svém železném předloktí, jak se snažila bránit. Hodlal ji nelítostně uchvátit a její tělo na to reagovalo žhnoucí touhou.

Ne!

Tohle je znásilnění a ona přeci není žádná zbabělá květinka, která tiše vzlyká po tom, co jí někdo násilím roztáhne stehna a zvítězí nad ní svým vyvrcholením.

Kopla ho do holeně, ale on nacpal svou mohutnou nohu mezi ty její a uvěznil ji tak v její vlastní sukni. Snažila se ho škrábat do krku a ramen, ale měla rukavice a on se jí jen s rozkoší smál, ústa přilepená na ta její.

V křoví to zaševelilo, zapraskaly větve a tmavooký Cornwallec Trev ji pustil. Klopýtla vzad, když z křovin vyšli další čtyři muži. Všichni obrovští, s těly zocelenými tvrdou prací – na farmě nebo v docích. Opálení a stále ještě pokrytí potem a špínou z pracovního dne. Primitivní, živelní a tak smyslní!

Juliette ucouvla od Treva. Na rameno jí dopadla mužská ruka a obrátila ji. Jako malá tuhle hru hrávala: do středu postavíte mladší dívku a otáčíte ji a posmíváte se jí, dokud se nerozpláče.

Stála uprostřed, v jezírku měsíčního svitu, a cítila se ztraceně a hloupě. Bezmocně plácala do rukou, které se po ní sápaly. Byla obklíčena muži…

Nelíbilo se jí to. Ale oči barvy půlnoční modři s očekáváním hleděly na tenkou látku jejích šatů, na její výstřih. „Pánové, nečekal jsem, že dnes v noci uvidíme anděla,“ řekl s upřímným oceněním v očích. Jejich žár jí vyrazil dech. „Jsem Rivers, madam,“ vydechl, sklonil se k její ruce, strhl jí rukavičku a přitiskl na ni své vlhké, žhavé rty. Napřímil se a zůstal nehybně zírat na její poprsí.

Nemotorně nahmatala tkaničky, které se vázaly kolem knoflíčků k utažení šatů. Pod lehkým bělostným mušelínem na sobě měla spodničku, kterou nyní rychle shodila, a korzet. Bylo jí jasné, že tihle muži se nebudou se sundáváním korzetu obtěžovat.

Její prsy vyplňovaly tvarované lněné košíčky, zpevněné kosticemi a zdobené výšivkou s motivy vinné révy a okvětních plátků růží. Vše v bělostné barvě. Koneckonců se tu schylovalo k uchvácení neposkvrněné nevinnosti.

Riversovy ruce s hrubými prsty a tmavými chlupy na kloubech byly obrovské. Tak velké, že dlaněmi dokázal zakrýt i její obdivuhodně plné prsy. Pohrával si s nimi tak dovedně, až se rozechvěla jako struny harfy a ucítila vlhkost v klínu.

Tohle je špatné. To nesmíš.

Zavřela oči. Jejich dlaně putovaly po jejím těle, objevovaly. Drsné dlaně ji hladily, mazlily se s ní, dotýkaly se každého kousku její kůže. Jejího krku, prsou, paží, stehen… Jeden z odvážlivců jí dokonce zvedl chodidlo, zul ji a pohrával si s jejími prsty.

Stala se z ní nevěstka. Ze zoufalství padla do největšího hříchu.

Ale v žilách jí kromě vzteku proudilo také víno. A chtíč. Byla znuděná a unavená, už ji nebavilo dělat unylé oči na nudné muže a hladit jejich ego spíš než jejich pyje.

Teď hraje ty z nejzapovězenějších her…

Otevřela oči, když ji Rivers políbil. Ruka mu sklouzla na její zadeček a odstrčila všechny ostatní. Jednou rukou ji dráždil a druhou sevřel svůj penis.

„Tak krásná,“ vydechl jen.

Zvonilo jí v uších, když se žaludem dotkl jejích vlhkých pysků. Okamžik očekávání, chtíč, strach a touha v omamujícím víru, pak se jeho boky konečně pohnuly a stalo se to. Byl v ní. Muž, kterého vůbec neznala. Přirážel a všechny její myšlenky, naděje i obavy se rozplývaly. Tiskla se k němu, vnímala samu sebe i jeho jako pouhá těla.

Pevně ji držel, přirážel svým masivním údem a ona se bez dechu nechala unášet. Už znala jeho vůni a podléhala jí stejně, jako se nechala ovládat jím. Pootočila hlavu a s úlekem zaznamenala, že se na ni se svým hrdě se tyčícím údem chystá také Trev.

Chtějí se s ní milovat oba!

Hry. Zapovězené hry.

Mohla by utéct. Třeba by si mohla vzít dalšího Farthingala, ověsit se diamanty a nechat tíhu a chlad šperků umlčet touhu po vášni a lásce.

Zapovězené hry.

Ani nevěděla, jak se to stalo. Ležela na Trevovi, cítila na uchu jeho horký dech a jeho dobyvatel pomaloučku vstupoval do jejího zadečku. Skoro zapomínala dýchat.

Dva muži, oba s tmavými vlasy lesknoucími se magicky v měsíčním světle, se věnovali jejímu poprsí. Zavřela oči, vnímala dlaně klouzající jí po stehnech, cítila v sobě pulzující úd. Vstoupil do ní Rivers. Už znala jeho úsměv, jeho šeptané něžnosti.

Zavřela oči a pomyslela na Hadriana. Ten má jistě oči otevřené dokořán…

Vnikali do ní, rozpínali se v jejích útrobách. Každý příraz dráždil její klitoris, dotýkal se každého sladce a mučivě citlivého nervu. Cítila muže na svých prsou, na svých ústech, ve své neuvěřitelně naplněné…

Ach!

Vykřikla, jak jí projelo vyvrcholení. Bože, nikdy by nečekala…

Může člověk umřít rozkoší?

Ach bože!

Muži do ní tvrdě vnikali, sténali. Horké semeno vyplnilo její kundičku i zadeček. Vystříklo jí na odhalená prsa. A pak jeden z mužů, jehož úd před chvílí vyplňoval její ústa, svou kládu rychle pohonil a proud bělostného spermatu dopadl na její ústa a tvář. Dobrý bože!

Její tělo bylo děsivou spouští. Snad si to Hadrian opravdu užil. Najednou, když rozkoš pominula a ona se cítila celá ulepená, se jí chtělo plakat. Na tváře jí skanulo několik slz.

„Klid, děvče,“ řekl muž, který ležel na ní. Jeho změklý pyj z ní vyklouznul. Muž pod ní se se zabručením také stáhnul.

Pomohl jí vstát. Cítila se hloupě. Chtěla se otřít, ale neměla čím. Konečně jeden z mužů zdvihl bílý kapesník a ona po něm s vděčností sáhla. Nemohla se na muže podívat, cítila se příliš zahanbená. Soustředila se na ten bělostný kousek látky… Ten se jí náhle tvrdě přitisknul na tvář, přes ústa i nos. Juliette se snažila škrábat do obřích rukou, které jí látku na tváři drželi. Nemohla dýchat!

Hadriane!

Je tohle součást hry?

Jeden z mužů se chopil jejích paží a zkroutil jí je za zády. Kolem zápěstí se jí hrubě ovinulo lano, přitisklo jí dlaně k sobě, zakouslo se jí do kůže.

Chystají se jí zmermomocnit? Znásilnit ji? Proč, když byla tak vstřícná?

Očí jí zakryla tmavá látka. Kdosi ji pevně utáhnul, uvázal na uzel. Látka ji tahala za vlasy, napínala kůži na hlavě.

Ne!

Zápis ve Winslowském sázkařském svazku ve Winslowském pánském klubu, prvním svého druhu: Padesát liber na to, že ovdovělá lady F., která je dva týdny pohřešovaná v Mayfair, utekla s lokajem – raději, než by sdílela lože lorda H.

Kapitola 1

„Celou noc necháš ženskou, aby ti kapala na prsa vosk, a nakonec jsi podle všech ty ten zloduch,“ zašklebil se Dashiel Blackmore, lord ze Swansborough, a opřel se v koženém křesle.

Jeho přítel, Sir William Kent, komisař magistrátního soudu v Bow Street a gentleman schopný někoho bez mrknutí oka šoupnout za katr, zbledl nad touto poznámkou šokem.

„Proboha, Swansborough, vy jste naprosto zvrácený,“ zavrtěl sir William hlavou a vyklopil do sebe zbytek brandy. Upravil si brýle na svých sytě modrých očích a promnul si starou jizvu po zranění kopnutím. „Co to bylo za šílenost?“

„Očekávání každé další pálící kapky.“ Dash lusknul a poslušná, dobře vycvičená dívka ihned přiskočila, aby splnila jeho příkazy.

Winslowský klub, nejnovější zkáza Londýna, v sobě spojoval tradici pánských klubů – ctihodnou polohu, karetní stolky, přísnou kontrolu členství, pořádný kus hovězího k večeři – s rozkošemi londýnských nevěstinců.

Bylo ironické, že si ho Sir William našel právě na tomto místě a ke vstupu použil své jméno.

Dívka, svůdná boubelka s kadeřavou blond hřívou, přispěchala se svící v ruce. V zaplněném, zakouřeném sále na dvě desítky nevěstek obšťastňovaly různé gentlemany. Všechny byly blond a smyslné, s plnými rty a bujným poprsím.

Dívka připlula s výrazem naděje ve tváři. Významně našpulila rty a lehce foukla. Plamínek se zatřepotal a ze svíce ukápla trocha vosku.

„Nemáte zájem vyzkoušet trochu nebezpečného sexu?“ obrátil se Dash na Sira Williama s ďábelským úsměvem.

„Proboha, jen to ne!“ Sir William mávnutím dívku odehnal. Udělala roztomilé pukrle a v otočce odhalila pod krátkou sukní svá plná stehna. Káravě na ni pohlédl s přímo otcovským nesouhlasem. „Koukám, že se pořád oblékáte od hlavy dolů do černé. Dokonce i kravatu máte černou. Hrajete v tomhle kusu roli hlavního padoucha, Swansborough?“

Dashovi nikdy nepřestalo z úst Sira Williama znít divně, když použil jeho titul. Znal ho už v době, kdy byl ještě „mladým Danielem“ a někdy ho trápíval oslovením prostředním jménem – Lancelot. „Kdybych byl tím padouchem, jak říkáte, nebyl bych teď v Newgate?“ zeptal se a zdvihl láhev, aby oběma dolil brandy.

Sir William souhlasně pozdvihl sklenici. „A kde jste tu noc byl?“

„Předpokládám, že připoutaný k posteli. Už si nevzpomínám.“

„Čtyři svědci vás viděli na Temné stezce krátce před tím, co ta dívka zmizela. Jedna ze svědkyň trvá na tom, že vás viděla vláčet vzpouzející se ženu zakrytou tmavým pláštěm.“

Dash na přítele pohlédl. Sir William byl jediným člověkem, kdo uvěřil příběhu o jeho minulosti, těm neuvěřitelným pohádkám o strýci. Dlouze se napil brandy. „Já ženy neunáším.“

„Byla to součást hry? Nějakých postelových hrátek?“

„Nebyl jsem ve Vauxhallu. Nemám to ale jak dokázat.“

Sir William si odhrnul z tváře bílé vlasy a mlčky ho pozoroval chladným, nestranným soudcovským pohledem.

Za nimi se mezitím blond dívka se svíčkou svalila na židli a vykasala si nařasenou sukni. Ke stehnům a bokům měla uvázané popruhy z černé kůže a z mezery mezi stehny jí vyčníval dlouhý tmavý prut. V příštím okamžiku se na ni obkročmo usadila brunetka s vyhrnutou sukní v rukou a s bezuzdným sténáním se začala na černém dildu pohupovat. Zachytila Dashův pohled a lascivně si olízla lesknoucí se nalíčené rty.

Jeho pták zpozorněl a začal se dmout. Zatraceně, obviňují ho z unášení žen k perverzním hrátkám, a on se tu vzrušuje nad promyšleným divadýlkem prostitutek.

Sledoval brunetu, těžké prsy pod volným živůtkem, tvář rudnoucí vzrušením. Její pižmo se šířilo vzduchem. Druhá dívka si tiskla ňadra, dráždila vlastní bradavky přes napnuté hedvábí a přirážela kůží ovázanými boky.

„Prozradíte mi podrobnosti?“ zeptal se lorda Williama, i když při tom dál sledoval, jak kurtizána slastí zavírá oči a nelítostně brousí tlustého falešného ptáka. Obě dívky živě poskakovaly, pohledné tváře zrůžovělé. Jejich sténání a vzdychání byly jako prsty mačkající jeho žerď. „Jména těch svědků. Jména členů rodiny té ženy. Já jsem tam nebyl. Proč by někdo zmiňoval moje jméno?“

„Že by kvůli vaší pověsti?“ navrhl lord William.

Dashovi bylo jasné, o čem lord William přemýšlí a že ho nechává mluvit, aby buď odhalil důkaz své neviny, nebo si sám utáhnul oprátku kolem krku. „Ta žena. Jak se jmenuje?“

„Juliette. Lady z Farthingalu.“

„Hadrianova milenka.“ Dash se znovu zhluboka napil a zaposlouchal se do mučivých výkřiků tmavovlasé kurtizány. Hlavu měla zvrácenou, prsty zaťaté do ramen své milenky, která se znovu a znovu vzpínala na židli a nabodávala ji na tmavé dildo.

Všimnul si, že si lord William otočil křeslo, aby byl ušetřen pohledu na souložící ženy, pohledu, který dokázal muži vymazat z hlavy veškeré rozumné myšlenky. Nejdivočejší fantazie naservírované na stříbrném podnose, příslib úniku za pár drobných.

Mohl by se s přítelem rozloučit a ponořit se do vší té rozkoše. Namísto toho se Dash přinutil zeptat: „A co k tomu říkal Hadrian? Jestli si myslí, že jsem to byl já, proč si mě nevytáhl ven?“

„Hadrian tvrdí, že svou dámu sledoval při nějakém sportu, schovaný v křoví podél Temné stezky. Pak za sebou uslyšel nějaký zvuk, cosi ho udeřilo do temene a probral se až za úsvitu. Zakrvácený a sám.“

„A kdo si myslí, že je za to zodpovědný?“

„Myslí si, že viníky je, ehm, pětice mužů najatých, aby zprznili jeho milenku.“

„Pětice můžu? Takže ať je to kdokoli, kdo kopíruje erotickou honbu za pokladem lorda Chartranda, snaží se být stejně vynalézavý.“

Lord William zíral rozpačitě přímo před sebe, na nejbezpečnější scénu v celém klubu, skupinu mužů příliš zabraných do karet na to, aby se pobavili s nějakou ženou.

„Božínku, už budu!“

Výkřik blond kurtizány projel Dashem a opět rozpálil jeho chtíč. Zaťal pěsti. Penis se mu vzepjal v kalhotách. Se smíchem se opřel v křesle, když se tělo blond dívky roztřáslo v orgasmu.

„Udělej mi to! Udělej mi to pěkně tvrdě,“ křičela chraptivě.

Když brunetka viděla svou partnerku dosahovat vrcholu, vypočítavě se sklonila a nastavila jí svou vyvinutou hruď. Takže když blondýnka v orgasmu lapala po dechu, do úst jí místo vzduchu vklouzla masa rozpáleného poprsí.

Úchvatná podívaná!

Řešení záhady Dashovi připadalo nasnadě, ale vyslovil ho s opatrností. „Nenapadlo vás třeba podezírat Hadriana?“

„Okamžitě. Ale byl sledován.“ Sir William potřásl hlavou. „Nechápu, proč si Hadrian našel milenku. Vždyť je ten chlap sodomita.“

„Aby odvrátil podezření. Navíc Hadrián pohlaví ani tak neřeší.“

Kyprá bruneta si tiskla milenku k objemným prsům, až ji dusila. Hlasitě, slastně vzdychala. Dash s pobavením sledoval, jak se blondýna vespodu snaží osvobodit ze zajetí bujného poprsí.

„Je možné,“ podotknul, „že lady F. zjistila, že si její milenec udržuje taky slušné stádečko chlapců. To by pro nadějnou oficiální milenku mohl být docela šok.“

Sir William se krátce pousmál. „Lady F. odhalila jeho tajemství, tak se jí zbavil? Mohl ji vyplatit… I když to by se zase mohla vrátit, aby dostala víc. Je to možné. Ale pořád tu jsou ti čtyři svědci, kteří vás viděli.“

„Zaplacení, hádám.“

Sir William pohlédl na ty dvě, nahé a propletené ve společné rozkoši, a stárnoucí tvář mu zalil ruměnec. I když nad padlými ženami vynášel rozsudky, pohled na ně ho zjevně šokoval. Odkašlal si, než znovu promluvil: „Hadrian má podezření, že byla lady z Farthingalu unesena kvůli výkupnému.“

„Tak proč pro jednoduché vydírání využívat mě?“

„Tomu nerozumím,“ přiznal Sir William. „Na druhou stranu – mohl jste najmout těch pět mužů.“

„Samozřejmě.“ Dash se bavil pohledem na to, jak se pohledná blondýnka nakonec vzdala a začala sát bujnou bradavku. Probíhaly jím vlny vzrušení z dívčiny tváře přisáté k bradavce a její útlé ručky svírající obří bělostný prs.

Vlákno myšlenek se mu přetrhlo.

„A udělal jste to?“ dožadoval se Sir William reakce.

Udělal co? Aha, jestli najal těch pět mužů… „Ne, k čertu! Řekněte mi ta jména, Sire Williame. Musím s těmi lidmi mluvit.“

„O to už jsem se postaral. Nechal jsem je sledovat pár pochůzkáři z Bow Street.“

Do Dashových uších se zařezávaly ženské vzdechy a lapání po dechu. Ženy jsou tak neuvěřitelné rozkošnice. Dokáží explodovat v orgasmu, jaký by muže zanechal naprosto vyčerpaného a ochablého, a za pár vteřin se opět vrhnout na slastnou pouť za dalším vyvrcholením.

Sir William ťukl sklenicí o stůl. „Slečna Eliza Charmodyová,“ řekl.

„To je kdo?“

„Herečka. Před týdnem doprovázela lorda Cravena při hře.“

„Předpokládám, že ji zmiňujete, protože byla také unesena? Lady F. nebyla první?“

„Ne, lady F. nebyla první.“

Brunetka nahoře opět divoce a nelítostně cválala na své partnerce, divoce se narážela na dildo a Dash nepochyboval o tom, že se při každém přírazu kožené popruhy třely o klitoris spodní dívky. S bradavkou své milenky v ústech totiž kvílela, křečovitě svírala kypré prso a zakusovala se do něj. Dashovi se úplně odkrvil mozek. Co má být, jestli ho chce Sir William zatknout? Beztak věděl, že umře mladý.

U čerta, Sir William by se nejspíš spokojil s vykázáním. Poslal by ho na pevninu nebo na Východ, kde by si svůj trest mohl odpykat obklopený smyslnými ženami.

Ale byl nevinný.

„Podíval jsem se znovu na ten případ,“ vysvětloval Sir William, zarudlý ve tváři a těžce dýchající. „Stalo se to v Covent Garden, další stopa v téhle šílené honbě za pokladem. Dvě kurtizány vypověděly, že jste tu ženu odlákal od lorda Cravena. A dva pánové, Sir Percy Whitting a lord Yale, ji viděli nastupovat do vašeho kočáru.“

„Zajímavé. Ani tam jsem nebyl.“ Dash se poškrábal na bradě a potřásl hlavou při pohledu na ty dvě prostopášnice. Zrovna se vrátily na zem, lapajíc po dechu, a hned ho začaly lovit pohledy. Hlavou mu vířil příslib toho, jak ponoří své kopí do rozpálené kundičky. „Není těžké uplatit kurtizánu, aby lhala. A pokud jde o Sira Percyho a lorda Yalea…“ Bože, pohled na ty dvě, jak se k sobě tisknou prsy, je úchvatný! Poposedl si, aby si udělal větší pohodlí. „Obě jsou mladé, naivní a neumí pít. Ať je k tomu, aby řekly, že mě viděly, přiměl kdokoli, není to žádný hlupák.“

„Samozřejmě,“ odvětil komisař, ale nezaujatý výraz jeho tváře se nezměnil.

„A nejspíš je zapojený do obchodu s bílým masem.“

Sir William ponuře přikývl. „Je možné, že to s tím souvisí, když zmizely ty ženy. I když to nebyly zrovna venkovské panny.“

„To může být důvod, proč padlo moje jméno. Pomsta.“ Žena nahoře na něj mrkla, ale Dash se zasténáním zavrtěl hlavou. Teď ne. Později stráví noc bezuzdným sexem. Pokusí se uniknout svým nočním můrám orgiemi, svazováním nebo třeba kapkami rozpáleného vosku na citlivé kůži.

„Nebo je za tím Robert,“ navrhl Sir William.

Odporný pocit viny narůstal. „Bratranec není jako jeho otec. Netouží po titulu. A nezná pravdu.“

Komisař nereagoval.

Dash pozoroval dovádějící ženy, mrkaly na něj, propletené těly. „Takže by to mohl být někdo z mé rodiny – strýc, teta, bratranec. Co třeba strýcova milenka? Měl bych ji do toho zahrnout? Nebo Craven nebo jeho partner Barett. Ty podezírám, že jedou v obchodu s bílým masem.“ Dash dopil zbytek portského. „Promluvím si s vaším svědkem. A s dalšími podezřelými. A pak se přidám do honby za pokladem.“

Sir William vytáhl z kapsy čtverec papíru. „Divím se, že v ní ještě nejste.“ Položil kartičku na naleštěný stůl.

„Co to je?“

„Vaše další nápověda.“

Stáhl si pumpky a osvobodil svého obřího ptáka. Strčil do mě, div mě nesvrhl do davu dole, a přetáhl mi sukni přes hlavu.

„Lorde Woodertone, můj pane,“ zalapala jsem po dechu, vyděšená zběsilostí jeho vášně.

„Ticho, holka,“ okřikl mě a jediným přírazem do mě vrazil své dlouhé kopí. Můj výkřik uvrhl divadlo do šokovaného ticha. Když Wooderton přirážel, byly slyšet jen mé zoufalé výkřiky vášně. Pak se z hlediště pod námi ozval aplaus a já jsem si za zvuku potlesku a přede všemi těmi snobskými dámami užívala nejúžasnější šukačku od nejžádanějšího londýnského gentlemana.“

Maryanne Hamiltonová doplnila poslední čárku v kapitole a odložila rukopis. Byla celá rozbolavělá. A rozpálená. Srdce jí poskakovalo v hrudi jako ptáček narážející do skla. A potila se způsobem naprosto nehodným dámy.

Opřela se o kovanou opěrku lavičky. Kolem ní rozkvétaly poslední růže a omamovaly ji svou sladkou vůní. Zavřela oči a nastavila tvář hřejivému podzimnímu slunci. Tady, v tajné zahradě za bratrancovým londýnským sídlem, si mohla představovat, že je na venkově a neexistují žádné kluby Almack’s ani sjednaná manželství.

Její první sezóna uplynula bez žádosti o ruku.

Díkybohu.

Pohlédla dolů na listy papíru, jejichž rohy se lehce třepotaly v zářijovém vánku.

Pravopis slečny Tillie Plimptonové se v průběhu posledních tří rukopisů výrazně zlepšil. Z autorských honorářů si Tillie pořídila krásnou chatku u Devonu a její tři nemanželské děti teď chodily do venkovské školy.

Maryanne se usmála z příjemné představy těch tří dětí ve vlastních teplých postýlkách. Děsilo ji pomyšlení na strádající děti. Na nevinné duše nucené žít v chudobincích. Nebo hůř. Sama se k tomu dostala tak blízko. A věděla, jaké to je, být nemanželským dítětem. Se sestrou byly nemanželskými dcerami erotického výtvarníka, ačkoli to jejich matka celý život tajila.

Maryanne si povzdechla. Bohužel se u žádné z knih neprodalo dost výtisků, aby to pokrylo honoráře, které vyplatila autorkám. Byla si jistá, že se to podaří. Jednou. Ale zdálo se, že ten den nikdy nenastane. A teď byla zadlužená. Velmi zadlužená.

„Dám ti penny, když mi prozradíš, na co myslíš.“

„Spíš pět šilinků,“ zamumlala v odpověď sestře. Nebo pět set liber. Nebo pět tisíc…

„Cože?“ Venetia kráčela po cestičce, s dlaní ladně spočívající na těhotenském bříšku. Na moment se zastavila, aby přivoněla k rozkvetlé růži.

Maryanne odsunula rukopis stranou. „Ale nic,“ zamručela, i když cítila povědomou tíhu v žaludku.

Pět tisíc liber. Šílená suma. Stále nechápala, jak mohla tolik utratit. Jenže bylo tolik žen v nouzi, tolik dětí bez budoucnosti. A Georgiana si od nakladatelství „půjčila“ mnohem víc peněz, než si představovala…

Vánek si pohrával s listy a se stuhami na jejím čepci. S rukopisem slečny Plimptonové si ale nehrál. Ne, rovnou uchvátil jeho stránky, strhl je na kamennou cestičku a smýkal jimi směrem k Maryannině sestře.

Ta se naštěstí pro ni nemohla hýbat moc rychle. A rozhodně se nemohla ohýbat.

„Propána!“ Maryanne se vrhla za poletujícími bělostnými stránkami a přišlápla dvě z nich svými pantoflíčky. Klekla si a začala rychle jednotlivé listy sbírat.

„Pracuješ na další knize?“

„Tak trochu,“ zafuněla. Nebyla to tak docela lež. Však na té knize pracovala.

Kameny ji tlačily do kolen, jak se natahovala po stránkách a sbírala je zpět dohromady. Venetia je podporovala kreslením erotických obrázků. Využívala při tom talent zděděný po Rodessonovi, jejich skandálním otci. Nejspíš by ale dostala záchvat, kdyby zjistila, že Maryanne edituje erotické romány ve spolupráci s proslulou kurtizánou. Georgiana jim říkala romány vášně.

Prodávaly se velmi dobře. Pánové je milovali. Popravdě, chápala proč. Tyhle knihy byly jako zralé třešně – sníš jednu a hned máš chuť na další.

Nemohla Venetii rozčílit. Ale taky nemohla ustat v práci. Ne teď, když byla v takových potížích.

Konečně sesbírala Tilliino veledílo a vyškrábala se zpět na nohy. Venetia se zatím opatrně usadila na kovanou lavici. „Můžu se podívat?“

Maryanne sklopila hlavu. „Ne, ne, ještě to není hotové.“

Venetia přikývla, jako že rozumí. Ale nechápala samozřejmě nic. A pravdu by nepochopila. Tím, že si vzala Marcuse Wyndhama, hraběte z Trentu, zachránila Venetia rodinu. Díky tomu teď Maryanne měla věno v sumě, ze které ji mrazilo v páteři. Ale samozřejmě nemohla sáhnout na jedinou penny, i když by to teď tak zoufale potřebovala.

Značná část by po svatbě zůstala na její jméno. Jenže to by si musela jako kouli na nohu připoutat některého z adeptů, se kterými tančila v Almack’s. A muži tančící v Almack’s nepatřili k těm, které byste si dokázali představit oddávat se necudnému, bezuzdnému milování v divadle.

„Nemusíš se bát nechat mě se kouknout. Koneckonců, jednou to budeš muset ukázat vydavateli.“

Maryanne potlačila zahihňání. To ona byla vydavatel! No, přinejmenším vedla za Georgianu její podnik, protože Georgiana opět zmizela. Bezpochyby její partnerka následovala svého nového milence, který nejspíš odjel z města lovit. Maryanne přesto znovu pocítila tíhu v žaludku. Obvykle jí tak do dvou dnů Georgiana poslala dopis. Buď nadšenou zprávu o šarmu a bohatství nového gentlemana, nebo dopis plný zloby, zklamání a lítostivých stížností.

Teď už to byl týden, a nic.

„Koukala jsem, že lord Bainley ráno poslal skleníkové orchideje.“ Venetia si z tváře odhrnula měděno-zlatavé pramínky vlasů. Její oříškové oči svítily škodolibou radostí jako vždy, když hodnotila sestřiny milostné úspěchy.

Maryanne sklopila oči a přikývla. Její sezóna měla být „úspěch“. Zájem o ni projevilo šest gentlemanů. Dostávala kartičky a květiny, muži ji vyzývali k tanci, projížděla se v kočárech po Hyde Parku. Protrpěla tolik trapných konverzací o počasí, že by ho pomalu mohla předpovídat.

„Zjevně ale orchideje nemůžou soutěžit s rukopisem,“ popíchla ji jemně a s pobavením Venetia.

Maryanne na ni provinile pohlédla. „Lord Bainley není ten pravý.“

„Aha. A našla jsi někoho takového?“

Zavrtěla hlavou. „Chceš, abych přijala nabídku lorda Bainleyho?“ V duchu se modlila za zápornou odpověď. Spousta gentlemanů byla přímo fascinovaná Graceinou roztomilostí. Proč některý z nich tuto sezónu nepožádal o její ruku a neodvrátil tak pozornost? Když teď ale Grace byla na venkově s matkou, zůstala v tom Maryanne sama.

„Nikdo se ti nelíbí?“ dorážela Venetia.

V Maryanne to škublo, prozradily ji tři stránky rukopisu, které se opět snesly k zemi.

„Někdo takový je, že ano?“

Zatímco opět sbírala své stránky, Maryanne přikývla. Tohle bylo tajemství, které klidně mohla prozradit. Bude to sice ponižující, ale alespoň to spolehlivě odvede sestřinu pozornost. „Lord Swansborough.“

Jako odpověď v růžích zaševelil vánek a do vzduchu se vznesl obláček růžových a žlutých okvětních lístků.

„Lord Swansborough? To nemůžeš myslet vážně!“

Maryanne vzplanuly líce. „Proč ne? Je roztomilý.“

V duchu ho viděla. Jeho svůdně uličnický úsměv, vlasy i oči temné stejně jako jeho typický oděv – vždy v černé od hlavy až po paty.

Všimla si, že sestře zrůžověly tváře zájmem. Jistěže byl lord Swansborough prostopášník. Maryanne nepochybovala, že prováděl spoustu věcí, o kterých s hravou chlípností psaly její autorky z řad kurtizán. A Venetia zase kreslila erotické obrázky, pro Kristovy rány. Tak jak ji to mohlo přivést do rozpaků? Proč?

„Povídej, Venetie, co o něm víš?“

„Historky, které se nehodí pro…“

„Venetie! Já jsem taky Rodessonova dcera.“ Ještě pořád bylo těžké vyslovit to nahlas. Po tolika letech, kdy předstírala – snad i sama před sebou –, že tomu tak není. „Nejsi sama, kdo viděl jeho dílo. Musím znát pravdu o Swansboroughovi.“

„Myslíš to s ním opravdu vážně?“

„Co udělal? Jak skandální to může být?“

„Těžko se to vysvětluje…“

„Viděla jsem tvoje obrázky, Venetie.“ To bylo poprvé, co to přiznala.

Venetia pevně stiskla v dlani cíp svého šálu. „To jsem netušila.“

„Nejsem tak nevinná, jak si myslíš. A do konce i Grace do nich nakoukla.“

Při zmínce o nejmladší sestře si Venetia roztržitě namotávala na prsty třásně šálu. „Dobře,“ řekla nakonec. „Údajně si od nějaké ženy nechal na prsa kapat horký vosk.“

Maryanne upustila tužku na chodníček. Bylo jí jasné, že se tuha uvnitř musela zlomit. Horký vosk na prsa? Co je na tom erotického? Najednou se cítila nervózní a nejistá. „Vidělas ho na těch orgiích, kdes byla, že?“

Venetia zalapala po dechu. „Jak o tomhle víš?“

„Když si někde tiše čtu, nikdo si mě nevšimne. Mluvila jsi s Marcusem a očividně jsi o mně nevěděla. Co přesně na těch orgiích Lord Swansborough dělal?“

Teď už byla Venetia v tváři kompletně rudá. „Viděla jsem ho obšťastňovat nějakou ženu ještě s jedním mužem.“

Maryanne těžce polkla. Nebylo to ale o nic víc šokující, než co četla v rukopisech. Zdá se, že muži si prostě užívají pohled na jiné lidi při milování. Vzrušuje je to. „Nedělali to tam všichni?“

„Ta žena měla svázané kotníky a visela ze stropu,“ pokračovala Venetia. „A on… on jí to přitom dělal.“

Maryanne ucítila mezi nohama náhlý stah a tělem jí projel záchvěv smyslné agonie. Tváře měla jako v plamenech. „Všichni muži jsou před svatbou zhýralí. A schopná žena dokáže poznat, kterého z nich půjde zkrotit láskou.“ Tuhle frázi slyšela nespočetněkrát od Georgiany.

Venetii sklouzl do tváře zlatohnědý pramínek vlasů. „Kdysi jsem nevěřila, že by nějaký muž mohl být zkrocen láskou.“

„Ale Marcus se do tebe zamiloval a teď je tím nejoddanějším manželem v celé Anglii. Opustil tě někdy na jedinou noc?“

Venetia se zasmála. „To je. Ale nepopsala bych ho tak docela jako ‚zkroceného‘.“

„A přesně tohle chci!“ vzkřikla Maryanne. Snad to Venetia konečně pochopila. „Chci nebezpečného muže. Smyslného, divokého, vášnivého muže, který se sice obléká jako gentleman, ale uvnitř je naprostý divoch.“

„A tím mužem určitě nebude lord Swansborough. Je příliš temný, rozhodně příliš nebezpečný a příliš… příliš…“

„Zkušený? Zajímavý? Vzrušující?“

„Obscénní. To je to nejvhodnější slovo k popisu lorda Swansborougha. Je pro tebe příliš obscénní.“

Maryanne se naježila. Venetia vždycky všechno věděla nejlíp, neustále vydávala příkazy. Nemělo smysl se s ní hádat, ale náhle tomu nedokázala odolat. „Ale co kdybych mu dovolila, aby mi svázal kotníky a zavěsil mě ze stropu?“

Její sestra pozvedla obočí a natáhla se po hromádce papírů. „Ukaž mi ten rukopis, na kterém pracuješ.“

Tak to nečekala! Maryanne vyskočila na nohy a rychle ustoupila do bezpečné vzdálenosti. „Ne!“ Pak si povzdechla. „Nemusíš mít ohledně lorda Swansborougha obavy. Nebudu s ním nikdy ani tancovat, natož abych si ho vzala.

Prudce se otočila. Ta myšlenka by ji neměla znepokojovat. Ne, když se přeci vůbec nechtěla vdávat. Jane Austenová ve své překrásné chatce vytvořila úchvatná díla. S manželem za patami by to jistě nešlo.

Teď když Venetia manželství považovala za kouzelnou záležitost, byla odhodlaná do něj donutit i Maryanne.

Maryanne vstoupila zadním vchodem do chladného domu. Pozdravil ji závan lákavých vůní z kuchyně, ale potlačila žalostné zakručení žaludku. Nejdříve musela schovat rukopis.

Zrovna ho zasunula do bezpečí skrýše, když se ozvalo krátké zaklepání na dveře ložnice. Odpolední pošta.

Zpáteční adresa uváděla: „Slečna Beasleová z Oxford Street“, ale písmo bylo Georgianino. Díky bohu! Georgiana se určitě vrací do Londýna. Mohla by se postarat o věřitele.

Maryanne dopis otevřela a začala číst.

Jsem v příšerných problémech. Musíš dnes večer přijít na tuhle adresu. Musíš mít masku, ale dovnitř tě pustí, tím jsem si jistá. Buď opatrná – tenhle dům je součástí erotické honby za pokladem, ale vím, že si dáš pozor, a nemám se na koho jiného obrátit.

G.

Maryanne zírala na dopis. Na první pohled viděla, že adresa je pochybná.

Zaplavilo ji vzrušení.

Bylo by šílenství tam jít.

Ale co Georgiana?

Mohla by si najmout pochůzkáře z Bow Street.

Ale čím by mu zaplatila? Výtisky erotických dílek?

Navíc, když ji Venetia nechala nahlédnout do hanebného, šokujícího, nemravného světa Lorda Swansborough, byla v obrovském pokušení sama do něj nakouknout trochu více zblízka. Sama ho zakusit.

Sklenka šampaňského na kuráž.

Maryanne podala prázdnou sklenici maskovanému lokaji s holou hrudí. Zahodil ji. Nemohla si pomoci, aby nezírala na jeho dokonale tvarované bronzové svaly, překvapivě kontrastující s jeho neposkvrněnou napudrovanou parukou a černými pumpkami.

Pozvánka jí zajistila vstup do salonu paní Masterové, ale spíš měla dojem, že vešla do pekla. V pekle bylo určitě stejné horko, stejný halas a podobně divně to tam bylo cítit. Salon, dekorovaný ve východním stylu, byl přepychovým doupětem, plným zlaté a šarlatové, sametu a hedvábí. Na lehátcích i na podlaze se všude válely polštáře. Páry a skupiny se oddávaly slastným hrátkám ve smyslných a neuvěřitelných polohách.

Maryanne pod maskou hořely tváře. Odstrčila stranou závoj červených korálků visících z lampy.

Ženy, které se procházely po místnosti, byly většinou úplně nahé. Vyzývaly pohledné gentlemany, aby se jich dotýkali a líbali je, kde se jim zachtělo, než je přizvali ke hře na polštářích. Pár jich na sobě mělo panenská roucha ze světlého hedvábí, podobně jako ona sama. Alespoň tedy nepůsobila, že tam nepatří.

Jak v téhle tlačenici najde Georgianu?

„Drahá, musíte být úplně vyprahlá.“

V ruce se jí objevila další sklenka. Pootočila se a gentleman se jí uklonil. Lord Craven. Málem sklenku upustila. Lord Craven se objevoval v mnoha knihách jejích autorek. Z činností, které si dopřával, měla noční můry.

Vzal jí sklenku z ruky a dopřál jí oslnivý úsměv. Byl to pohledný muž se světlými vlasy a andělsky modrýma očima, lemovanýma dlouhými zlatavými řasami, a štíhlou, dobře tvarovanou postavou. Přidržel jí sklenku u úst. „Takový lahodný mok nesmí přijít nazmar.“

Tahle sklenka byla menší než ta se šampaňským a tekutina v ní měla tmavě vínovou barvu. Proč si neusrknout?

Craven ale sklenku naklonil a likér byl sladký, omamný a lákavý. Pila dál. Za doprovodu Cravenova smíchu sklenici vyprázdnila.

Spiklenecky na ni mrknul a pozvedl ruku. Okamžitě se objevil další podnos se šampaňským. „Na spláchnutí.“

Pravda. Ten nápoj byl… přeslazený a lepil se jí na jazyk. Vzala si šampaňské. Chopil se sklenky a vyprázdnil ji jedním lokem. „A co vy, drahá?“

Jeho samolibý úsměv ji dráždil. „Nejsem bláhová, pane.“ Odložila netknutou sklenku zpět na podnos. Nemusí dělat, co lord Craven řekne.

„Hmm, bázlivé roztomilé koťátko je teď lvice,“ ušklíbl se, ale hned vzápětí se po jeho tváři rozlil potěšený úsměv.

Odhalila se. Většina lehkovážných žen by neměla zábrany se opít. Prozradila na sebe, že není snadno k mání.

Sakra.

Lord Craven zvedl ruku a v mžiku ji obklopili muži. Utvořili kolem ní kruh – osm z nejžádanějších londýnských gentlemanů. Všichni oblečení v uměřeném černém a bílém večerním oděvu. Všichni byli vyšší než ona a jak se přibližovali, a utahovali tak kruh, projel jí tělem ledový závan strachu.

Jeden z mužů cosi zamumlal směrem k lordu Cravenovi a jeho návrh se rychle šířil kruhem.

Sladkost na jazyku jí zhořkla. Otáčela se v závrati. Musí uniknout.

Ale kruh byl příliš těsný. Nebylo z něj úniku.

Tiché, nebezpečné zasmání ji zamrazilo kolem páteře. Zírala na muže před sebou.

Rozepínali si kalhoty!

Měla pocit, jako by stála v rozbouřeném moři.

Všichni z těch mužů si sáhli do kalhot a vytáhli penis. Skoro se začala dávit z odéru mužského potu, z aroma jejich intimních partií. Začali se dráždit, hladili se po penisu, mačkali žalud, dokud každá z žerdí nebyla tvrdá, vztyčená… a děsivá.

„Jak se opovažujete?!“ Zpoza kruhu se ozvalo pronikavé ženské zavřísknutí. „Skvělé! Lapit si pro sebe hned osm lákavých gentlemanů. Jak sobecké!“

Rozcuchaná, opilá žena odstrčila dva z mužů stranou a vrazila do jejich kruhu. Než se Maryanne nadála, strčila jí do ramen, až klopýtla vzad.

„Žena musí oplývat bohatými… dovednostmi…, aby dokázala potěšit tolik mužů. S těmito slovy si žena strhla košilku a odhalila objemné poprsí a kyprá stehna. Při pohledu na nahou ženu muži přitvrdili v ruční práci na svých vztyčených penisech. Žena si pozvedla prso k ústům a začala si vlastním jazykem dráždit vrcholek tmavé vztyčené bradavky.

Maryanne na moment ohromením zamrzla na místě.

Ale v mezeře mezi dvěma muži byl záblesk světla. Rozběhla se. Shýbala se pod paže, protahovala se kolem těl, hbitě se proplétala zaplněným sálem. Ještěže je malá a štíhlá.

Georgiana…

Maryanne zakopla o čísi botu a málem spadla na polonahého lokaje. Pohlédla na jeho pohlednou mladou tvář s plnými rty a polekanýma očima. Za zády se jí ozval ženský smích a pak křik.

Dva lidé souloži na chodbě. Mužovo holé pozadí poskakovalo, bílé baculaté nohy trčely vzhůru. Muž chroptěl, žena křičela.

Jestli tohle měl být od Georgiany vtip – a koneckonců často říkala, že by bylo vtipné vzít ji tajně do „podsvětí“ – jestli ji její partnerka pro rozptýlení vlákala do téhle noční můry, tak… tak…

Tak jí polije její róby inkoustem. Hodí její drahocenné šperky do Temže. Nastraží jí nad dveře do ložnice pytel mouky. Nalije jí sirup do bot…

Po prsou se jí zasápala mužská ruka.

S vyceněnými zuby k němu postrčila opile se kymácející ženu a řítila se dál chodbou. Dav nechala za sebou. Na konci chodby byla sama, což znamenalo, že se tu nemohou odehrávat žádné perverzní radovánky. K chodbě tu přiléhala další a na jejich rozcestí byly dveře. Za nimi ticho.

Možná by se tu mohla bezpečně schovat. Aby si promyslela, co dělat dál.

Zezadu k ní doléhaly zvuky smíchu, sténání a výkřiků. Točila se jí hlava.

Jak by v tomhle případě mohlo neznámé být horší než to, co už poznala?

Klika se snadno podvolila její dlani a dveře se otevřely do tmavé místnosti. Rychle je za sebou zavřela. Ztěžka oddychujíc nahmatala klíč a otočila jím.

Polekal ji zvuk škrtnutí, provázený závanem síry. Někdo zapálil sirku. Málem se jí zastavilo srdce.

Maryanne se s třesoucíma se nohama otočila, zatím co se plamen dotkl knotu a tmu protnulo světlo svíčky. Odhalilo Luciferovy temné oči a ďábelsky pohlednou tvář.

„Dobrý večer, anděli. Jste moje noční obveselení?“

Kapitola 2

Stačil jeden pohled, aby Maryanne poznala, že je opilý.

A samozřejmě věděla, že to není Lucifer.

Lord Swansborough se pohodlně rozvaloval v ušáku. Košili měl u krku rozepnutou a z černé látky se draly ven zakroucené chlupy, jemné a černé jako noc. Na podlaze se mu u nohou nedbale válely jeho elegantní kabát a třpytivá černá vesta. Světlo svíce se odráželo v hustých, modročerných vlasech.

Každý večer, když u světla svíčky editovala nějakou erotickou scénu, stával se Swansborough jejím aktérem. On byl tím mužem, kdo v jejích fantaziích odkládal šaty a nahý na ni uléhal. On byl tím, kdo jí v divadle nestydatě zdvihal sukně nebo líbal její ňadra v kočáře nebo ji dokonce – a představovat si to bylo tak lákavým šílenstvím – přivazoval k posteli a s pažemi a nohami roztaženými ji činil otrokyní svého potěšení.

A teď byl tady. Z masa a kostí. A mrkal na ni!

Oblečený ve svém typickém osobitém stylu – celý v černé.

Všiml si, že na něj zírá, a ničemně se na ni zašklebil. Jeho pevná, široká ústa se přitažlivě zvlnila a na tvářích se mu udělaly neodolatelné dolíčky. „Přišla jste mě sem svést, že?“

Ohnutým prstem ji vyzýval, aby k němu přistoupila.

„N-ne,“ vykoktala a zůstala stát u dveří.

Do této místnosti orientální motiv nedosáhl. Byla to studovna pravého anglického gentlemana, zdobená dřevem a kůží, pohodlná a současně prostá.

K lordovi Swansborough se hodila.

„Kdo jste?“ zeptal se, zvedl ke rtům karafu – celou karafu – a napil se. Nápoj z karafy, nejspíš brandy, pil s lačností, s jakou do sebe muži na venkově lili pivo. Trocha mu skanula na ostře řezanou čelist a on odložil přepychovou karafu a otřel se do rukávu košile.

Jeho lordstvo bylo prvním mužem, kterého tu zajímalo její jméno. A ona naprázdno otevřela pusu, bezmocně jako ryba suchu. Měla sice tvůrčí mysl, ale teď dokázala jen ohromeně zírat.

Usadil se na opěradle a s klidem špinil obutou nohou opěrku. Tahle poloha vystavila na odiv jeho dlouhé, štíhlé a současně svalnaté nohy.

„Tvoje jméno, číčo,“ dožadoval se.

Věděla, že tak muži někdy nazývají ženské přirození, a bylo jí jasné, že mu musí navrhnout nějaké jiné jméno. Ale co vlastně chce naznačit? Dostupnost, nebo pravdu – že se muže jako on nesmí ani dotknout? „Verity.“

Pravda. Jak ji napadlo pojmenovat se pravým opakem toho, co říkala?

Pozdravil ji pozdvižením karafy. „Nápadité. Kde máš partnera, Verity?“

„Žádného nemám.“ No, alespoň tohle byla pravda.

„Aha.“ V jeho ďábelském úsměvu se objevilo pobavení. Mrazivé pobavení. „Když se tě zmocním a přivedu tě k tomu největšímu orgasmu, jaký jsi kdy zažila, prozradíš mi mou další nápovědu?“

Maryanne projel mrazivý šok. On si myslí, že je kurtizána, najatá na ten bizardní hon za pokladem. V salonu slyšela páry, jak se baví o nápovědách a honu. „Hledám tu přítelkyni.“

Karafa na brandy byla skoro prázdná. To toho opravdu tolik vypil? Jestli ano, jak vůbec ještě může být při vědomí? Jí stačily dvě sklenky šampaňského a ten podivný nápoj, aby se cítila dezorientovaná. Ze závrati jí tepalo v hlavě.

„Skutečně?“ zeptal se. Jeho tón zlověstně vyjadřoval vědomí muže, že má ženu v pasti, ve své moci. Ale byl tam i škádlivý podtón a Maryanne si uvědomovala, že bude mnohem raději uvězněná ve studovně se Swansboroughem, než aby byla kdekoli jinde v domě s ostatními hráči honby za pokladem.

Na tváři ji šimraly slzy a byla si jistá, že je celá rozježená. Kolik toho její maska dokáže zakrýt?

„Pojď ke mně, Verity.“ Hlas mu vystřízlivěl a přetékal omamnými erotickými přísliby.

Verity. Znělo to trochu jako jméno její sestry, Venetie. Napadlo ji tohle jméno, protože Venetia prožila dobrodružství a ona také po nějakém toužila?

Venetia jí ale řekla, že je Swansborough přesně takový jako ti muži, kteří ji obklíčili. A byl opilý, takže nebezpečný. To jí říkal rozum, ale její srdce se bláznivě třepotalo z něhy v jeho černých očích. Jeho pohled byl lehce zastřený alkoholem, ale ne divoký chtíčem.

„Pojď.“

Sebejistý, panovačný příkaz. Projel jí záchvěv očekávání. Žhavý, přímo elektrický, omamující.

Její nohy poslechly, začala se k němu přibližovat a s každým krokem se jí víc a víc svíralo srdce. Po těle jí stékaly pramínky potu, tváře měla jako v plamenech. Cítila se přesně jako u čtení erotických rukopisů.

Zastavila se asi tak na vzdálenost taseného meče od něj. Zašklebil se. „Kdo je ta přítelkyně, kterou tu hledáš, zlatíčko?“

Byl Marcusovým dobrým přítelem – viděl ji tak pětkrát. Byla teď tak blízko, že se bála, aby ji nepoznal. Bála se, že prohlédne její jednoduchou bílou masku a uhodne pravdu. Že je Maryanne Hamiltonová, obyčejná panna, která tu v podsvětí hledá kurtizánu.

„Georgiana,“ špitla.

Jeho tmavé obočí se pozvedlo. „Patříš k ní, srdíčko?“

„Jak to myslíte, můj pane?“ zeptala se zmateně.

„Víš, kdo jsem?“

Pořád si nebyla jistá, jakou má sehrát roli. Má předstírat, že je zkušená? Má přiznat, že je nevinná dívka, která se dostala do potíží?

„Nečekala jsem, že vás tu najdu samotného potmě, můj pane.“

V ní?

Ach můj bože!

On ne.