Nika Peas, Chráním Tě

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2024. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Iva Vodáková – DURABO, Čelákovice

Cover design © Rafael S.

© 2024 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2024 Nika Peas

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-26-4

Print: ISBN 978-80-87720-27-1

Chráním tě

Nika Peas

.

Luciin život poslední dobou připomíná horskou dráhu. Jen je tam mnohem víc těch „dolů“ než „nahoru“. Její sestra onemocněla roztroušenou sklerózou, a jelikož není na světě nic, co by Lucie pro svou milovanou Ivetku neudělala, začne jí nejen pomáhat s každodenním chodem domácnosti a starostí o dvě děti, ale brzy dospěje k zásadnímu rozhodnutí – musí co nejrychleji vydělat závratný obnos peněz na speciální přístroj, který sestřinu nemoc sice nevyléčí, ale alespoň zpomalí její průběh. Kývne proto na první lukrativní nabídku, která jí přijde do cesty, a ocitne se v Itálii jako vychovatelka v rodině se třemi dětmi, které nedávno přišly o maminku. To, co se zprvu zdá jako rozptýlení od vlastního útrpného osudu, se brzy promění v ještě větší kolotoč, než by si Lucie dokázala představit. Zvlášť když jí do života vstoupí horkokrevný Stefano a přinese s sebou nejen překvapující vášeň, ale i záplavu nečekaných komplikací…

1. kapitola

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kpitola tohoto příběhu. A opravdu stojí za to. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Už dávno měla mít rodinu, děti, manžela… vždyť už jí bylo 30…, jenže nemá nic z toho!

Nemůže.

Tuší…, ne ví, že čas ji dožene a donutí postarat se o bezbranné dušičky. Nemůže si dovolit ten luxus a hodit za hlavu všechno, co přijde zítra, za týden, za rok!

Musí stát vzpřímená a připravená pomoci!

S tím Lucie naposledy přelétla očima výpověď sepsanou narychlo v počítači a dřív, než si rozmyslela udělat cokoliv jinak, to entrem odeslala pryč!

A je to!

Teď už můžu jít dál, úlevou si oddechla.

Zaklonila se v křesle a sundala si brýle na dálku. Promnula unavené oči a soustředila se na věci, co musí udělat. V hlavě si sestavovala podrobný plán příštích kroků. Měla už vybraný inzerát na nové místo, ale fakt, kde se její zaměstnavatel nacházel, byl trochu problém. Něco jiného bylo, když dojížděla do práce 20 minut a mohla přijet, kdykoliv sestra Iveta něco potřebovala. Ale 15 hodin jízdy autem vzdálená práce, to bude něco úplně jiného. Ano, vyváží to výplata, která byla víc než královská.

Můžu teď skutečně pomáhat!

Ne, že trapně zaplatím obědy ve školce, přesvědčovala sama sebe, že udělala dobře. Teď opravdu můžu pohnout věcmi!

Ivet si oddechne a soustředí se sama na sebe, malovala si Lucie.

K čemu by jinak byli sourozenci?! Ti přece mají pomáhat, ochraňovat a prošlapávat cestu!

S tím otevřela email v počítači a začala psát novému šéfovi.

Když hluboko v noci skončila a lehla si do postele, ne a ne usnout. Hlavou jí vířily otázky: Vyjde to?

Vydělám dost?

Pomůže to?

I když ve vzpomínkách zabrousila jakkoliv hluboko, vše bylo zalité láskyplnou pohodou. Možná že sousedovic děti se rvaly jako koně… ona s Ivet nikdy. Vždycky byly dvojka, co se doplňovala, chránila, podporovala! Ať už byly obě copaté holčičky, vytáhlé puberťačky, nebo dospělé ženy, vždycky se jedna mohla spolehnout na druhou. Bylo to vzácné pouto a Lucie si ho nesmírně vážila. Čím byla starší, tím víc si uvědomovala, jak výjimečné souznění je pojí. Jenže nic netrvá věčně a neštěstí sedne vždycky na ty, kteří si to nejmíň zaslouží.

A přesně podle tohoto scénáře u Ivet našli roztroušenou sklerózu! Nemoc, kterou do té doby Lucie vnímala jako něco, co možná potká nějakou vetchou babičku v domově důchodců…

Ale ne, koupila to holka, která měla dvě děti, manžela a celý život před sebou.

Nikdo Ivetu nepřipravil na to, co přijde. Na děsivou realitu, kdy se z aktivní, veselé ženy stal člověk, co se sotva dovleče na konec ulice.

Běžné denní činnosti ji unavovaly, zadýchávala se při sebemenší námaze… nemluvě o paměti, kterou ta bestie roztroušená skleróza ničila děsivou rychlostí.

Lucie byla bezmocná.

Všichni byli bezmocní!

A ten stav beznaděje byl šílený. Pozorovat, jak se z optimistické a pozitivní mámy dvou dětí stává stín, je děsný! Vědomí, že si neužije, jak její děti rostou, chodí do školy a stávají se z nich puberťáci, muselo být devastující. Lucie si ani zdaleka netroufla uvažovat, jak se asi její sestra cítí. Co se v ní pere. Navzdory všem těm démonům se starší sestřička stále usmívala a neztrácela dobrou náladu…

Bohužel Lucie byla realistka. Dokázala si uvědomit, co se stane za pár let. Věděla, že lék na roztroušenou sklerózu neexistuje. Maximálně se mohla úspěšnou léčbou zpomalit doba, za kterou ta bestie doslova sežere mozek, nervy a ochromí tak celé tělo… Jenže to byla pěkně drahá záležitost.

Ať si! Já to zvládnu, zatvrdila se Lucie v duchu.

Rozhodně si urovnala brýle na nose a konečně se opravdu ponořila do příchozího emailu od svého nového zaměstnavatele.

Čerstvě ovdovělý Manuel Rossi byl o rok mladší než ona a navzdory tomu už měl tři děti! A nebyla to žádná mimina. Nejstarší holčička Elena oslavila jedenácté narozeniny, mladší Matteo měl devět let a benjamínku Marcovi byly tři.

Kdy s tím plozením začal? Nevěřícně počítala na prstech jako školačka.

Je jasný, že jsou Italové horkokrevní, ale že by musel s dětmi začínat ještě před plnoletostí? Kroutila hlavou.

Když si v informacích o rodině vyhledala, že zesnulé mamince Elise bylo dvacet osm, její tušení se potvrdilo. Oba rodiče byli de facto ještě děti, když se jim narodil první potomek.

Pokrčila rameny – není její věcí soudit, jak brzo se rozhodli založit rodinu. Karty jsou rozdané. Ona teď bude hrát s tím, co má v rukách.

Stane se chůvou na plný úvazek v rodině Itala, který nezvládá skloubit práci s péčí o děti. Ta myšlenka ji neděsila. Děti měla ráda. Spíš ji mrzelo, že místo láskyplné péče o synovce a neteř bude objímat a hladit tři cizí děti…

Nechovej se jako kráva! okřiklo ji podvědomí.

Ty tři „cizí“ děti přišly o mámu. Jsou vyděšené, opuštěné a já jim můžu pomoct!

A přesně v ten moment se rozvibroval telefon na stole.

„Ahoj švagrovko,“ houkl z aparátu manžel sestry Ivety. Dobrosrdečný optimista, který byl pevný jako skála. Mohl se na všechno vykašlat a utéct…, nejeden chlap by to udělal. Ale on ne. Když slíbil v dobrém i ve zlém, tak si za tím stál a s její nemocnou sestrou žil dál. Lucie na něj byla hrdá a zároveň mu byla vděčná.

„Čau kolohnáte,“ zahalekala do telefonu v hrané dobré náladě. „Jak se máš?“

„Ále, znáš to, teď jsme zaparkovali jachtu a jdeme přeleštit kapotu Ferrari. Prostě nuda k uzoufání,“ uchechtl se.

„Mně je tě tááák líto. Fakt trpíš,“ rozchechtala se a byla vděčná, že jako každý den odlehčil tíživou realitu nejapnými vtípky, které nepochopil nikdo jiný než ona.

„Co ségra?“

„Co ti budu povídat. Vyhrála v jackpotu půl miliardy, jen si nemůže vzpomenout, kam dala los!“

Lucie zamrkala, aby zahnala slzy. Den co den se Iveta propadala do hlubších vod zapomnění.

„Tak co už, zítra koupíte novej los, ne?“

„Přesně! Už ty prachy musím přehazovat vidlema, ať zespodu nechytí plíseň…“

Chvilku se oba řehtali jak puberťáci, co nemají nic jiného na práci než nejapné pošťuchování toho druhého.

„Hele, Luc, fakt jsi dala výpověď?“ ukončil švagr bezstarostné vtipkování.

„Jo, dala!“

„Jako jsi zlatá. Chci ti moc…“

„…zmlkni! Jsme rodina! Až budu já potřebovat, tak ve vás mám oporu. A teď vážně, jak je na tom ségra dneska?“

„No,“ zhluboka se nadechl a Lucie věděla, že to, co bude následovat, se jí fakt nebude líbit.

„Dneska nic moc. Jedna noha vůbec neposlouchá. Je jako mrtvá. Takže Ivet nosím i na záchod,“ přiznal a bylo znát, že mu není lehko u srdce.

„Co děti,“ tiše pípla a cítila, jak jí po tváři teče jedna zrádná slaná mrcha.

„Zatím nic. Snažíme se to maskovat. Ivet většinou sedí na gauči a když ji nesu na záchod, říkám, že maminku tak miluju, že ji musím na rukou nosit.“

„Děkuju,“ zašeptala. Víc nezvládla.

„Jsi praštěná? Za co děkuješ? Já bych ti měl děkovat! Ty kvůli nám jdeš vydělávat, protože já jsem ubožák, co to nezvládl…“

„Nechovej se jako blbec!“ utnula začínající nálož sebelítosti Lucie. „Děláš toho dost. Ty se starej, ať mají všichni fajn náladu a já zajistím peníze. Ne, nepřerušuj mě! Já stejně nemám na příštích deset-dvacet let nic důležitýho na práci, tak pojedu chytat bronz do Itálie a budu se vám smát, že jste proti mně bílí jak sejra!“

„Hele, tak si dej pozor, ať se ti nepřiplete do cesty nějakej špagetožrout,“ smál se a Lucie s ním. Šance, že by se zamilovala, byla totiž naprosto nulová!

Postrádala motivaci.

Nechtěla plýtvat energií na jakékoliv sbližování.

A už vůbec neměla čas. Zatímco většina z jejích kamarádek dokázala prolenošit víkend, Lucie až bolestivě vnímala, jak čas pádí.

Pokud nepracovala, hledala na internetu možnosti, jak sestře pomoci. Pročetla tuny materiálů. Doporučení, že je nejlepší obrátit se na nejrůznější nadace…, ale ona tomu nevěřila. Žila v Česku! V zemi, kde pevnou rukou stále vládl úřední šiml. Obávala se, že žádná z nadací nepomůže. Proto se rozhodla, že na všechno, co sestra potřebuje, vydělá sama. Nemusí se tak bát, že bude někomu vděčná, nebo že se štědrá ruka zavře. Seznam toho, co bylo třeba zajistit se děsivě rozrůstal. I když spoustu podpůrné léčby zaplatila pojišťovna, byly věci, které musela logicky koupit sama pacientka.

Jenže ta musela dát v práci výpověď, protože nestíhala skloubit návštěvy u doktorů s prací. A vlastně už ani nestíhala pracovní tempo. Iveta byla často unavená, nemotorná a když poprvé zakopla, upadla a ošklivě se zranila, byl to pro zaměstnavatele konec.

Slušně, ale důrazně jí doporučil, jestli nechce uvažovat o jiném zaměstnání. Lucie zuřila, jen si na to vzpomněla! Výpověď tenkrát její tiché, klidné a submisivní sestře, ještě pomohli sepsat! Jenže zatímco ta nemocná to vnímala jako spravedlnost, protože přece způsobila zaměstnavateli potíže a byla přítěží, ta zdravá nadávala jak čert.

„Ivet, hergot, zaprvé to nebyla nehoda, ale pracovní úraz! Na těch vašich vytahaných a zvrásněných kobercích jsem zakopla i já, když jsem za tebou šla. Takže to není o tom, že tvoje nemoc a nemotornost způsobily pád. Prostě se ti parchanti z vedení snažili hodit svoji odpovědnost na tebe.“

„Ale ne, chovali se ke mně moc hezky…“

„Prosím tě hlavně je neobhajuj, nebo zaškrtím i tebe,“ varovala tehdy starší sestru. „Zajímali se ti tvoji úžasní bigbossové, kam půjdeš? Kdo tě přijme? Jestli vyděláš dost na dvě děti?“

„Já… já jsem… promiň, nedomyslela jsem to… já nechtěla…“ koktala tehdy Iveta a nervózně si mnula ruce, až je měla úplně bílé. V ten moment Lucie přestala. Uvědomila si, že si vybíjí zlost na špatné osobě. Navíc stres a výčitky celou situaci jen zhoršovaly. Protože přečetla stohy pojednání o roztroušené skleróze, věděla, že jedna věc je lékaři potvrzená – důležité je udržet si pozitivní náladu. Pokud člověk nepropadl trudomyslnosti a udržoval se ve veselé náladě, doktoři opakovaně potvrzovali, že se roztroušená skleróza nehorší!

Takže od té doby se pro Lucii stalo nutností, šířit jen slunečnou náladu. Všechny svoje stesky a strachy si nechávala pro sebe a ventilovala je po večerech. Sebrala stárnoucí sousedce psa a chodila na dlouhé, rychlé procházky parkem. Když nebyl nikdo v doslechu – brečela, křičela, kopala do drnů, až tráva lítala kolem. Hafan to bral jako hru. A když mu Lucie v rámci vybití vzteku zuřivě mrskala míčky do dálky, nadšeně je aportoval a vůbec netušil, že pomáhá jedné brýlaté frustrované zoufalce.

Domů se pak vracely dvě spokojené dušičky – vyřáděný pes a totálně fyzicky vyčerpaná holka.

Jenže s Ivetinými přibývajícími problémy, nebo jak doktoři říkali ataky, měla Lucie větší a větší vztek. Pocit beznaděje a marnosti se v ní kumuloval jako pára v papiňáku. Věděla, že pokud se nesrovná, dřív nebo později to někdo z jejího okolí odnese.

Jenže uvědomit si to, byla jedna věc. Ale udělat s tím něco, to už byl oříšek…

Zvýšila frekvenci a délku procházek natolik, že se před ní sousedčin pes začal schovávat. Zařadila do každodenních rituálů běhání v parku. Nebála se, že ji kdokoliv přepadne. Když dusala se sluchátky v uších rudá jak rajče a funěla jak lokomotiva, i ten největší recidivista by ji politoval a šel dál.

Den co den se tak snažila fyzicky unavit, aby v noci padla do peřin a spala bezesným spánkem…

Ani nevěděla jak se večer plný rozjímání a rekapitulace vlastního života přehoupl v hlubokou noc. Lucie se zabalila do deky, otevřela dokořán okno a pozorovala noční oblohu. Magická hra na setmělé obloze byla uklidňující. Uvolněně sledovala hvězdy a měla pocit, že všechny pozemské problémy jsou zcela malicherné v porovnání s tím, co se děje nad její hlavou. Blikání družic se střídalo se stabilním svitem hvězd a Lucie si povzdechla – jak nicotná byla její drobná existence v soukolí přírody. Kdo by byl také zvědavý na jednu obrýlenou holku, co je víc než tuctového vzhledu. Nebyla ani tlustá, ani hubená. Nikdo o ní nemohl říct, že je prcek, ani že je vysoká – prostě dokonale přehlídnutelná v davu. Šeď, nuda… jen ty brýle ji oddělovaly od bezejmenného stáda.

A to teda nebyla žádná výhra!

Jakmile nezbytné obroučky sundala, nebyla schopna na metr přečíst cokoliv, co nebylo tučně napsáno alespoň deseticentimetrovým písmem. Že by řídila ve stmívajícím se prostředí nepřipadalo v úvahu!

S takovouhle výbavou se dost těžko hledal nějaký mužný ideál, co by jí zamilovaně padl k nohám. Vlastně jakýkoliv chlap.

Jediné, co mohla nabídnout, bylo řádění v peřinách. Navíc jen když to dovolil její diář natřískaný povinnostmi. Takže sečteno a podtrženo, pokud nechtěla získat sama před sebou status holky na zavolání, radši se na celé randění vykašlala.

Pochopitelně nebyla puritánka a sex měla víceméně ráda, ale že by se jí z představy celonočního řádění podlamovala kolena, tak to zase ne.

Poslední dobou na svět pohlížela skeptickým pohledem a připadala si starší minimálně o třicet let. Bezstarostnost vyřadila ze života už dávno. O lehkovážnosti a improvizaci nemluvě. Takže plýtvat energií na randění a pomalé sbližování s někým, kdo si bude dříve či později jen nárokovat víc jejího času, neměla v plánu.

Čas, byla ta jediná věc, o které Lucii šlo.

Brečela by vzteky, když v autobuse poslouchala žvatlání vrstevnic, jak se celý víkend poflakovaly a nudu zabíjely zoufalým vymýšlením, čím se zabavit.

Lucie bolestivě zatínala čelist a tiše nadávala. Nespravedlnost a pocit viny byly emoce, s kterými ráno vstávala i večer usínala.

Rezignovaně si povzdechla a zimomřivě přitáhla deku blíž k tělu. Zabalila se jako malé děcko a sedla si na okenní parapet. Zády se opřela o rám okna a dál pozorovala noční oblohu.

Jaké to bude v Itálii?

Zaměstnám se tam natolik, abych nevyšilovala?

Budu muset večer běhat v parku abych usnula?

Nezešílím steskem po rodině?

Kdyby neměla pevně zakořeněnou vnitřní sebekázeň, seděla by v otevřeném okně až do rána. Jenže Lucie moc dobře věděla, že na nějaké stesky nemá prostě čas. Vymotala se z peřiny a noční chlad vyhnal z hlavy poslední melancholické sklony. Rázněji, než bylo potřeba, zabouchla okno a na chladnoucí postel hodila zmuchlanou deku.

Mazej si vyčistit zuby a hned spát! nařídila sama sobě a jako stroj se vydala všechno udělat.

S hlavou zabořenou do polštáře si stále se zavřenýma očima opakovala – bude to dobrý! Všechno v klidu zvládnu!

Kdyby jen tušila, jak fatálně se mýlila…

2. kapitola

Ještě když vystupovala v Neapoli na letišti, cítila Lucie na tváři vlhké dětské pusinky, co dostala v Praze. Zavřela oči a před okolím maskovala slzy reakcí na prudké italské slunce. Poslepu šmátrala v kabelce po slunečních dioptrických brýlích a vyměnila je za ty stávající, netónované. Jenže ani když se schovala za tmavá skla, se pocit ztráty a zoufalství nevytratil. Pořád v mysli viděla ty dva malé miláčky. Objímali ji a žvatlali, jak jim bude chybět. Každý jí namaloval obrázek a do kabelky pro štěstí nacpali oblíbené plyšáky. Takže i když v letadle vypadala jak dealer hračkářství, hrdě je celou cestu měla na klíně. A taky při pohledu na ně brečela jak hysterka. Pocitu devastující nostalgie moc nepomohla ani vzpomínka na plaše se usmívající Ivet, kterou podpíral milující manžel. Nenápadně tak před dětmi maskoval maminčinu nemotornou chůzi. Když ti dva prckové nadšeně poskakovali kolem, Lucie si dobře všímala, jak je sestra pohublá. Kdysi plné tváře měla propadlé a po chvilce stání už prostě nevydržela a musela se nechat odvést k lavičce. Nesedla si. Prostě sebou plácla na lavičku a roztřesenou rukou si přejela obličej. Ale když se setkala s Lucčiným vyděšeným pohledem, usmála se!

Ta životem a nemocí zkoušená se usmívala!

Hergot, kdybych měla padnout na hubu! Já to prostě zvládnu, trucovitě zvedla hlavu a s nečekanou vlnou energie rázovala letištní halou v Neapoli. Míjela bezejmenný dav lidí, ženoucí se za svými životy, jako by minuta zpoždění měla fatální dopad na jejich zítřek. Všichni spěchali, pokřikovali na sebe nebo do telefonu a majetnicky svírali madla objemných zavazadel.

Lucie šla vlastním tempem, které se teď v reakci na okolí jevilo jako šnečí loudání. Svírala kabelku, z které vykukoval duhový jednorožec a otevřená tlama plyšového tyranosaura.

Ani po vyzvednutí kufru do davu nezapadla. Což byla v jejím životě příjemná změna. Dál byla jediná, co se nesnažila přerazit úprkem. Co se nehádala, nesháněla děti, kufry, taxíka… stála a pozorovala východ.

Podle emailu ji měl někdo vyzvednout hned v příletové hale. Kdo a kde, to neměla páru. Email byl až stroze nekonkrétní. Jako by pisatel předpokládal, že ovládá telepatii, nebo má stopařské nadání.

A tak stála a snažila se přečíst všemožné cedule se jmény. Jenže to se snadno řekne. Lucie byla fakt nadaná na jazyky, a tak nějak tušila, že angličtina v Itálii nebude hlavní jazyk, ale tohle byla ukázka doby před Googlem… Co člověk, to cedule a jiný jazyk!

To sem jako letí půlka zeměkoule? kroutila nechápavě hlavou, když zaznamenala i nápisy v rozsypaném čaji – čínštině. Mžourala na nicneříkající jména a hledala alespoň náznakem připomínající zkomoleninu vlastního jména.

To je tak těžký zkopírovat z emailu Lucie Stará? brblala, když šla s těžkým kufrem za zády, už poněkolikáté kolem čekajících taxikářů.

Je to jak ulička hanby, odfrkla si v duchu. No, tak jsem buď slepá, nebo úplně praštěná.

Ale i když si zase vyměnila sluneční brýle za normální dioptrické, nenašla nic, co by vzdáleně připomínalo její jméno. A tak si stranou davu sedla na kufr opřený o zeď a čekala, až ten mumraj opadne.

Sledovat lidi, kteří se zdraví a usmívají, bylo podivně uklidňující. Nikde ani stopa po zášti. Jen upřímná radost že se vzájemně vidí. Objímání a polibky. Potřásání rukou… Poplácání po zádech…

Lucie to pozorovala a přišla si vytržená z chodu věcí. Jako když na poslední chvíli vyskočíte z rychlíku a místo barevné šmouhy za sklem máte možnost zjistit, že ta krajina kolem je nádherně členitá. Že ty duhové mizející skvrny jsou stromy, domy, cesty… Pohledem klouzala z jednoho človíčka na druhého, a přitom nepřítomně hladila plyšáky vykukující z kabelky. Teprve až značně zmenšující se počet cedulí se jmény ji donutil vrátit se do přítomnosti. S povzdechem se odlepila od kufru a šla si znovu přečíst zbylá jména.

Laura, Luca, Lisa, Nonna Lucia, Lorenzo… počkat! Lucia? zarazila se. Otočila se k předposlední ceduli a netrpělivě přešlapujícímu muži. Ten ji sjel znuděným pohledem a dál se upřeně díval na dveře v příletové hale.

Lucia? To může být Lucie, ale co je, sakra, ta Nonna? Vytáhla telefon a zkusila v online překladači zadat celé jméno. Hm, babička Lucie. Tak to fakt nejsem.

Po chvilce jí to ale nedalo, přistoupila k muži a zeptala se, jestli na ni nečeká. Chlapík pohledem zopakoval kritickou revizi Luciina zevnějšku a s ironickým úšklebkem jen zamítavě zakroutil hlavou.

Ani se neobtěžoval odpovědět. Prostě se otočil a dál netrpělivě hypnotizoval dveře za jejími zády. Lucia nekomentovala mužovo hrubiánství, pokrčila rameny a zase si šla sednout na kufr. A čekala.

Jenže jak čas běžel a řidiči se jmény mizeli, rozplynula se i Luciina šance na odvoz. Po dvou hodinách čekání už toho měla plné zuby!

Znovu v emailu kontrolovala údaje – ano, stála na správném místě! Ve správný čas.

„Tak kurňa fix, co se podě…?“ syčela vztekle.

Pochopitelně se na telefon, udaný v emailu jako kontakt v případě problémů, nedovolala.

„Jistě, proč by to měl někdo zvedat,“ švihla vztekle telefonem do kabelky s vidinou, že se musí ke svému zaměstnavateli dostat sama. Odhodlaně popadla těžký kufr a vydala se ven z budovy, k místu vyhrazenému pro taxi.

„Perfektní, to se skvěle uvedu,“ funěla a táhla těžký kufr. „Jedu pozdě!“

Zpoždění se nakonec ukázalo jako ten nejmenší problém. Cesta z Neapole do 48 kilometrů vzdáleného Sorrenta by možná pro někoho byla krásnou poznávací cestou. Lucie ale nespustila oči z taxametru. Začínala tušit, že suma, kterou bude muset na konci cesty zaplatit, ji zničí. Čísla skákala tak rychle, že jí bylo do breku. Když se v přímořském letovisku pustili do stoupání po strmých serpentinách, byla už na display vyloženě přilepená.

„Nějaký problém, madam?“ zaskřehotal menší snědý řidič angličtinou, která tahala za uši.

„Vůbec ne, jen přemýšlím, jestli berete platbu v naturáliích?“ ironicky utrousila a zaregistrovala překvapený pohled ve zpětném zrcátku. „Koukám totiž, že budu muset platit ledvinou…“ ukázala na taxametr. Řidič se jen zasmál a spustil něco o tom, že kdo chce cestovat, nesmí počítat.

„Zažít Itálii! Nasát atmosféru,“ mlel a gestikuloval až se Lucie lekla, jestli se v ostrých zatáčkách vejdou na silnici.

„No jen abych po týhle jízdě měla za co nasávat,“ zahučela česky a rezignovaně se opřela do sedačky. Nemohla si pomoct, počítání a šetření měla hluboce vryté pod kůží. Nechtěla, ale už dávno se rozhodla, že svým skromnějším způsobem života pomůže Ivet. Takže teď na display neviděla čísla, ale dvouhodinovou taxu pro Ivetinu rehabilitační sestru…

„Jsme tady madam,“ vytrhl ji z myšlenek taxikář.

Ačkoliv si Lucie dopředu zjistila, kam jede a pochopitelně prozkoumala na internetu všechny možné pohledy a fotky, když vystoupila z taxíku, spadla jí brada. Měla pocit, že nejede pracovat, ale užívat si. Už jen štěrkem vysypaná příjezdová cesta za vysokou tepanou mříží působila majestátně. Kvůli vzrostlým stromům a do dálky se táhnoucímu parku neměla šanci dohlédnout až k domu. Všechno kolem vonělo sluncem, mořem, zelení. Byl tu klid.

Otáčela se kolem dokola a žasla, jak je možné, že je uprostřed přímořského letoviska takové soukromí. De facto celý výběžek ostrova tyčící se vysoko nad mořem patřil k jednomu domu!

„Jak jsem řekl, jsme tady,“ odkašlal si taxikář a s žuchnutím vedle Lucie položil objemný kufr. Nebylo pochyb, že jen dostane zaplaceno, zbude po něm obláček prachu a ona bude vláčet kufr sama. A jak se tak podívala skrz plot, bude to pěkně daleko.

Nepočítej to! Kašli na to! Řvalo podvědomí, zatímco sázela eurové bankovky na ruku nenasytného taxikáře. Přesně jak čekala, ještě ani neschovala do kabelky peněženku a za chlapíkem zůstal jen obláček prachu na příjezdové cestě.

„No, gentlemani jsou holt nedostatkové zboží,“ otočila se k bráně a stiskla tlačítko na malém display. Byla si vědoma kamer, které byly na sloupcích brány, takže o její přítomnosti už museli vědět. O to víc ji překvapilo, že musela podstoupit martyrium otázek kdo je a proč tu je. Nakonec jí cizí hlas oznámil, ať čeká. Na co nebo koho se už neptala – bylo jí vedro. Unaveně si sedla na kufr a snažila se ignorovat krůpěje potu, co se jí na zádech snažily vytvořit malý potůček.

Perfektní. To se teda uvedu – přišla jsem pozdě, kompletně zpocená, unavená a pomačkaná jak prádlo ze sušičky…

Když k bráně dojel dvoumístný golfový vozík, oddechla si. Nebude muset táhnout kufr po štěrkové cestě. To bylo hlavní! Fakt, že muži v pracovní kombinéze moc nerozuměla, jí radost nezkazil. Zkusila se anglicky představit a zaplést rozhovor, ale muž sice kývl, že rozumí, ale odpovídal jen krátce a úsečně.

Nevadí, musím být milá. Důležitý je vycházet se všemi, opakovala si jako mantru. Jen vyjeli od brány, zapomněla na všechno. Za hradbou stromů se rozevřel pohled na dokonale udržovanou zahradu. Zelené plochy velkorysých trávníků protínaly bílé cestičky. Pečlivě sestříhané keře dokreslovaly kulisu luxusního parku. Zahlédla malý domek a za ním záhonky plné rozmanitých rostlin. Příjezdová cesta k domu se stáčela podél hrany útesu, takže si mohla prohlédnout nejenom nadstandardní pozemek, ale i moře pod sebou. Obytný dům byl postavený na hraně útesu tak, že jeho spodní část byla u mola a horní část nabízela jedinečný pohled na celou zátoku téměř z ptačí perspektivy.

„Fíha…“ uniklo okouzlené Lucii. Věděla, že nejede do paneláku, ale tohle jí vážně vyrazilo dech. Muž vedle ní pokýval hlavou a vědoucně se usmál.

Golfový vozík nejel k majestátnímu hlavnímu vchodu, ale stočil se k boku budovy. Za rohem byl evidentně vchod pro zaměstnance a jakási depo centrála. Lucie už zdálky odhadla, že ten nervózně vypadající muž postávající ve dveřích, bude něco jako majordomus. Nasadila ten nejmilejší úsměv a doufala, že to zmírní fakt, že jede pozdě a je rozhodně všechno, jen ne reprezentativní. Ačkoliv nebyla pověrčivá, vykročila pravou nohou…

…marně.

Přísný muž se nejprve významně podíval na hodinky, aby ji následně sjel kritickým pohledem.

„Řidič se z letiště vrátil bez vás. Proč?“ komisním hlasem spustil muž a ignoroval Luciinu napřaženou ruku k seznámení.

„Byla jsem na udaném místě, ale nikde jsem neviděla jméno Lucie Stará…“

„Nemožné,“ vpadl jí do řeči. „Signor Stefano Rossi má spolehlivé zaměstnance. Navíc vás měl na letišti vyzvednout jeho osobní řidič. Obávám se, že kvůli vašemu značnému zpoždění nemáte čas na osvěžení. Mám instrukce vás hned uvést. Vysvětlím vám to nejdůležitější. Následujte mě,“ vyrazil svižným tempem do útrob domu a neobtěžoval se zjišťovat, jestli mu Lucie stačí.

„Jsem majordomus Marcus Esposito a všechny vaše dotazy ohledně chodu domácnosti budou směřovat ke mně. Jsem váš přímý nadřízený, takže se na mě obracejte se vším,“ chrlil ze sebe kadencí kulometu.

Lucie s ním sice hravě srovnala krok, ale ani náhodou se jí nepodařilo na cokoliv zeptat. Proud informací neustal. Snažila se vstřebat co nejvíc pokynů. Během chvilky ale měla Lucie jakž takž přehled o rozdělení budov. Jen totiž prošli vstupní halou, seběhli první schodiště a proletěli hlavní obytnou budovou s obývacími halami. I když se něco tak velkého dalo těžko nazvat obývákem! Další schodiště vedlo dolů k budově s privátními pokoji rodiny Rossi, kde měla Lucie trávit nejvíc času.

První budova sloužila jako kanceláře a přijímací prostory. Prostřední budova byla srdcem celého domu, kde se rodina potkávala. Nejspodnější budova, napojená z jedné strany na park s terasou a z druhé strany na přístavní molo, byla místem, kde žily a pohybovaly se hlavně děti. Logicky tak pozorně sledovala vše kolem sebe. Překvapeně zaznamenala, že nikde není vidět, že by tuhle část domu obývali malí špunti. Byla zvyklá, že její neteř a synovec za sebou nechávali jasně patrnou stopu i z oběžné dráhy! Zvlášť, pokud by mohli ovládnout tak velký dům a zahradu. Prostě si nedovedla představit, proč kolem není jediná hračka, domek na stromě, houpačka…

„Zůstaňte tady, dojdu pro Signora Rossiho,“ ukázal jí majordomus prstem místo v rohu místnosti.

Štěstí, že mi nenařídil „Lehni“!

„Děkuji Markusi,“ usmála se a s uspokojením zaznamenala, že zakopl o vlastní nohy, když si ho dovolila oslovit křestním jménem.

Však já ti ukážu, že nejsem žádná chudinka, co s ní budeš mávat, vyprovázela ho dál zářivým úsměvem a podvědomě hladila dvě plyšové hlavy v kabelce.

Netrvalo dlouho a majordomus úslužně otevíral dveře svému zaměstnavateli. Lucie se narovnala a vyrazila se seznámit s novým šéfem.

„Dobrý den, Signore Stefano, těší mě, že vás poznávám a zároveň se omlouvám za organizační problémy s mým příletem a včasným nástupem,“ spustila anglicky. Jen se nadechla, že bude pokračovat, zaskočila ji reakce majordoma. Ostře nasál vzduch a vyděšeně vytřeštil oči. Oproti tomu se oslovený muž rozesmál.

Tak co jsem pohnojila teď?! Těkala Lucie očima z jednoho na druhého.

„Dobrý den, slečno Lucie, trochu vám to usnadním,“ vesele prohodil menší hnědovlasý muž s perfektně zastřiženým knírkem přecházejícím do zdánlivě ledabylého několikadenního strniště na tvářích a bradě.

„Signor Stefano Rossi je můj otec. Já jsem Manuel Rossi, ten otec tří dětí, který nutně potřebuje vaši pomoc,“ podal zkoprnělé Lucii ruku a krátkým pevným stiskem ukončil seznamovací formality.

No nejsem já pitomá, přivřela Lucie oči a nejraději by si vážně nakopala. Moc dobře věděla, jak je důležité udělat dobrý dojem. Zvlášť, když své entrée vyšperkovala pozdním příjezdem z letiště…

Dopředu si nastudovala, jak jsou Italové citliví na první osobní kontakt s novým pracovním partnerem. Byla si vědoma, že tyhle horkokrevné povahy dokáží ocenit u svých protějšků dobré mravy, mezi které mimo jiné patří neplést si jména!

No, tak teď jsem všechny ty hodiny nasávání etikety vzala, zmačkala a hodila do haj…

„Posaďte se a doufám, že se tu budete cítit jako doma,“ pokynul Manuel Rossi k nejbližšímu konferenčnímu stolku a několika křeslům.

Lucie se s vypjetím posledních sil co nejelegantněji posadila do pohodlného ušáku a rozhodla se zachránit z reputace co se dá. „Děkuji za vaši velkorysost Signore Manueli. Jsem si vědoma, že včasný příchod a dokonalý přehled o členech vaší rodiny, stejně tak o personálu a všech, kdo přichází do kontaktu s dětmi, je pro mou práci naprostá nutnost. Vynasnažím se nezklamat důvěru, kterou do mě vkládáte. Uvědomuji si, že se budu starat o vaše nejdražší bytosti,“ vysvětlovala Lucie klidným, pevným hlasem. Snažila se působit zodpovědně a hlavně nepodlézavě.

Sakra, má se starat o děti a být jejich mravní vzor!

Navíc to nejsou jen tak ledajaké děti – patří do rodiny pracháčů. A kdyby už tohle nedeformovalo jejich život víc jak dost, tak skutečnost, že jim umřela maminka, rozhodně!

Vlastně doposud Lucie nevěděla, proč si tenhle tmavovlasý muž se smutnýma očima vybral zrovna ji? Měl určitě možnost sáhnout po zkušené, vyškolené vychovatelce z prestižních škol. Tak co jen viděl na ní?

„Hádám, že se mě chcete na něco zeptat,“ naklonil předmět jejího hlubokého morálního rozjímání hlavu na stranu a čekal na reakci.

„Ano. Pochopitelně,“ odkašlala si. „Všechny mé dotazy se točí kolem dětí, jejich potřeb, zvyklostí, obav…, ale mám jednu čistě osobní otázku. Je to nepatřičná zvědavost, ale prostě to ve mně hlodá.“

„No tak se ptejte,“ uvolněně se opřel v křesle a přehodil nohu přes nohu.

„Proč já? Musel jste na tuto pozici dostat mraky mnohem kvalifikovanějších zájemkyň…“

Přerušil ji opět smích zaměstnavatele a už podruhé znechucená reakce poblíž postávajícího majordoma. Pohoršeně protočil oči v sloup tak, že by tím spolehlivě vyšrouboval žárovku v křišťálovém lustru nad nimi.

„Je příjemné zjištění, že informace o vás jsou naprosto spolehlivé,“ spojil sepnuté ruce na pokrčeném koleni a ignoroval její naprosto nechápavý výraz. „Nerozhodoval jsem se jen na základě vámi zaslaného životopisu. Takový hazardér nejsem. Ani koupi nového auta bych nesvěřil někomu, na základě jím napsaného dobrozdání, natož výchovu vlastních dětí. Krátce řečeno, sám jsem si o vás zjistil vše potřebné. Oceňuji vaše organizační schopnosti, nadhled, způsob krizového managementu a v neposlední řadě rodinné poměry. Fakt, že jste dlouhodobě svobodná, neplánujete děti a ani aktivně nehledáte životního partnera, jen velice zřídka jednorázové rozptýlení, je pro tuto práci důležitější, než pečlivě sepsaný životopis z anglických škol. Měl jsem možnost na nahrávkách vidět, jak vzorně se staráte o synovce s neteří, proto jsem se rozhodl pro vás,“ ukončil monolog a Lucie nevěděla co říct. Zpětně si uvědomovala, že asi vypadala jako kapr na suchu – otevírala a zavírala pusu, aniž by z ní vyšla hláska. Netušila, co ji šokovalo víc. Jestli tajně pořízená videa s Klárkou a Honzíkem, nebo Rossiho dokonalý přehled o jejím sexuálním životě.

„Tak co se seznámit s dětmi,“ ukončil trapné ticho a vstal. Lucie šla jak stroj a snažila se vzpamatovat – takže podle něj nejsem profesionální vychovatelka, ale zoufalá stará panna?! Teda, skoropanna…

„Tady je máme,“ utnul proud Luciiných myšlenek Manuel Rossi a otevřel dveře domu vedoucí do prosluněné soukromé zahrady.

Lucie přivřela oči před ostrým italským sluncem.

Prosím, prosím, nepohnoj to, usmívej se a nepředveď se jako blbka, hučelo jí v hlavě, když šla vstříc třem svěřencům. Čekala dětské štěbetání, pobíhání a smích. Místo toho se setkala s poklidně sedícími osůbkami. Když jako na povel všichni tři zvedli hlavy a upřeli na ni pronikavé pohledy, zapomněla na nervozitu. Byli jak opuštěná štěňata. Na lavičce se tiskli k sobě, dva starší po stranách a mezi sebou nejmladšího sourozence. Nedůvěřivě a s ostražitostí si ji prohlíželi od hlavy až po paty. Zaznamenala, že jejich otec postupně vysvětluje, že nejstarší Eleně je jedenáct let, Matteovi devět a benjamínek Marco oslavil čerstvě třetí narozeniny. Měla chuť je pohladit a ujistit, že jim neublíží. Že bude dělat všechno co umí…

„Sí, é per me!“ vykřikl nejmladší a hnal se Lucii po kabelce. Ta nechápavě couvla a než pochopila, co se děje, Marco už jí rval z kabelky plyšového dinosaura.

„Jé, ehm… no ano, to je pro vás,“ s křečovitým úsměvem tiše koktala a snažila se nerozbrečet. Honzíkova milovaná plyšová hračka jí měla ležet na polštáři spolu s Klárčiným jednorožcem. Ona se k němu měla tisknout a klidně i brečet v návalech touhy po rodině…

Nebuď kráva!

Vzchop se!

Jsou to jen hračky… syčela na sebe. Ale pod podezřívavě přivřeným pohledem stále hlídkujícího majordoma pochopila, že na jejím vysvědčení právě přibyla další nedostatečná.

„Marco, anglicky prosím,“ napomenul syna signore Manuel. Než se Lucie ohradila, že to nevadí, prcek se narovnal, vypnul drobný hrudníček a zažvatlal děkovnou frázi tak, jak chtěl otec.

„Já a Matteo také děkujeme… za vámi dovezeného jednorožce!“ způsobně anglicky pronesla jedenáctiletá Elena a natáhla se pro druhou hračku. Ale i když vše bylo zjevně jak si otec přál, v jejím pohledu bylo patrné rozhořčení.

No paráda. Takže jsem ještě za blbku, co třem dětem přiveze jen dvě hračky!

„Nemáte vůbec zač,“ usmála se a přidřepla si na zem, aby se děti nemusely zaklánět. „Vlastně jsem nevěděla, jaká máte oblíbená zvířátka. Takže to prosím berte jako pokus. Až se víc poznáme, pořídím vám hračku podle vašeho přání.“

„Plyšáků máme dost,“ otáčela Elena v rukách duhového jednorožce.

„Ale pokud nám nějakou chcete pořídit, tak novou. Neroztrhanou,“ zatahal devítiletý Matteo za napůl utrženou nohu nebohého plyšáka.

Kdybys jen tušil, co všechno má tenhle pestrobarevný poklad za sebou… zavřela Lucie oči a horečnatě přemýšlela, jak z toho vybruslit.

„Matteo! Způsoby!“ zahřímal varovně jeho otec.

„Ne, to je v pořádku. Děti mají pravdu,“ instinktivně spustila Lucie a stoupla si před signora Manuela a za záda schovala mrmlajícího klučinu. „Opravdu to nejsou nově koupené hračky. Takže je jen v pořádku, že vyjádří svá přání a touhy po něčem novém a neopotřebovaném.“

„Omlouvám se za netaktnost,“ vypadlo i tak z Mattea. Lucie se otočila a sehnula se k němu. „Ne, to já se omlouvám. Nevysvětlila jsem vám, že tohle jsou pro mě moc důležití plyšáčci. Nejsou to jen tak koupená zvířátka. Ano, už něco pamatují, ale právě proto pro mě mají zcela zásadní význam. A já doufám, že se vám budou líbit a přinesou tolik radosti, jako doposud mně,“ snažila se vysvětlit nemožné. Mohla sice říct, jak k celému nedorozumění došlo, ale proč?

Aby jí stoupl kredit v očích majordoma?

Aby před signorem Manuelem nebyla za blbku?

Jediné, na čem záleželo, byla důvěra dětí. Nechtěla jim lhát. Ale zároveň jim nechtěla ublížit tím, že jim řekne, že jí vlastně sebrali dárek.

„Mně še líbí,“ rozsekl to Marco a nadšeně otáčel v ručičkách tyranosaura. Vůbec mu nevadilo, že hračka není nová, naopak je místy sedřená a na jedné plyšové tlapě je nevypratelný flek. Čert ví od čeho…

„Ehm, děkujeme,“ zahuhňala Elena a bez sebemenšího nadšení strčila duhového jednorožce do náručí zpupně se šklebícího bráchy Mattea.

„No, děkujeme,“ vrazil si klučina hračku do podpaží a sledoval otce. Ten celou rodinku pozoroval a zdálo se, že dobré vychování a za všech okolností diskrétní konverzace jsou pro něj vším.

„Můžeme se projít? Ukážete mi vaši krásnou zahradu?“ navrhla Lucie a přerušila trapné ticho. Všechny děti se jako na povel podívaly na otce. Teprve když souhlasně přikývl, vyrazili všichni čtyři po cestičce. Všechno dusno nechávali s dospělými za zády. S každým dalším krokem měla Lucie pocit, jako by se šedá bouřková obloha dětské nálady vyjasňovala. Marco se vytrhl sourozencům a pobíhal po trávě a nad hlavou točil s tyranosaurem. Štěbetal plyšákovi něco v rodném jazyce a dokonale ignoroval všechny kolem sebe. Lucii se až sevřelo srdce – podobnost se čtyřletým Honzíkem byla do očí bijící. I on se dokázal ponořit do svých dětských dobrodružství natolik, že vedle něj mohli klidně stepovat sloni a on by si jich nevšiml.

Ovšem devítiletý Matteo a jedenáctiletá Elena, to byly jiné oříšky. Obě děti si ji prohlížely nedůvěřivým pohledem. Úkosem po sobě vzájemně pošilhávaly a nenápadně gestikulovaly. Lucie to prostě nevydržela a vyprskla smíchy.

„Tak co? Líbím se vám, nebo mě budete reklamovat,“ zatočila se s roztaženýma rukama kolem vlastní osy. Doufala, že prolomí ledovou krustu nedůvěry. To se ovšem hrubě přepočítala.

„Vaše chování je divné,“ zpražila ji Elena. V obličeji se jí nehnul ani sval a pohrdavým pohledem si ji dál tvrdě měřila. „Způsoby jsou důležité! Pamatujte na to.“

„Náš otec by tohle neschvaloval,“ přitakal Matteo.

No nazdar.

Papouškují moudra konvencemi prorostlého otce…

Vždyť jsou to děti!

Mají běhat, křičet, prát se…

Lucii se chtělo řvát, a zároveň ty násilím ke kázni vedené tvorečky obejmout. Ani netušili, jak strašně odlišný je jejich dokonale sofistikovaný život od skutečné pohodové reality náctiletých zlobidel.

Pozorovala, jak odcházejí. Elena zavolala na pobíhajícího Marca… a on okamžitě nechal hraní a poslušně přišel.

„Jako pes,“ zaskřípala Lucie zuby a doufala, že najde nějakou rozumnou rovnováhu mezi tím, co po ní chce zaměstnavatel a tím, co chce dát dětem ona.

3. kapitola

„Jaká je?“ vyštěkl podrážděně na zdánlivě netečně postávajícího majordoma.

„Příliš neformální, nedochvilná, budou s ní jen problémy,“ sypal ze sebe oslovený a snažil se zachovat neutrálně chladnou tvář. Ale Stefana to neoklamalo. Všiml si nervózního tiku v koutku úst podřízeného.

To je jenom dobře!

I po tolika letech neztrácím respekt a naháním strach!

Byl vlastně pyšný na fakt, že v lidech budí děs a hrůzu. Nikdo si v jeho přítomnosti nebyl jistý, jak na tom je.

„To je dost vágní popis. Chci konkrétní fakta! Co se stalo. Kdy se to stalo,“ štěkal podrážděně otázky a v duchu se usmíval. Už tak menší a shrbený Marcus se pod vlnou kritiky hrbil víc a víc. Ale vydržel! To si na něm zase Stefano cenil…

„To, že se nepřihlásila k vašemu řidiči na letišti, už víte. Ale nedodržuje základní společenská pravidla. Při prvním setkání se signorem Manuelem ho urazila oslovením a následně měla nemístné otázky. Dětem dovezla použité hračky. O nulovém respektu vůči mně, jako jejímu přímému nadřízenému, nemluvě…“

„Nemístné otázky? Jaké?“

„Ptala se, proč byla vybrána právě ona! Zcela vytrhla z kontextu informace…“ víc však Stefano neslyšel. Plamínek vzdoru ho zaujal. Tahle malá brýlatá osoba asi nebude tak poddajný materiál, jak očekával. Jistě, určitou dávku osobnosti požadoval, ale aby při získání tak exkluzivního a královsky placeného místa zpochybňovala zaměstnavatelovu volbu?! To by submisivní a vděčná zaměstnankyně vážně neudělala.

„Takže je to potížistka. Jak na ni reagují děti?“

Majordomus se zhluboka nadechl. Už to Stefana zaujalo.

„Marco jí zcela propadl. Matteo a Elena správně odhadli charakter slečny Staré a chovají se odtažitě a chladně. Momentálně se však připravují na nástup do školy, takže není tolik prostoru pro osobní setkání,“ vypočítával shrbený mužík a úslužně klopil oči.

„No tak se na ni půjdeme podívat v praxi,“ promnul si Stefano ruce a měl neodbytný pocit, že má před sebou nečekanou výzvu. Paradoxně se na to těšil! Vše totiž klapalo až s dokonalou předvídatelností. Vše běželo podle jím stanovených pravidel. Rodinný byznys fungoval, děti byly poslušné a jediné, co nedokázal ovlivnit, byla smrt Elisy. Nikdo to nečekal. Nikdo nemohl nic udělat. Bezmocně přihlížel, jak jeho syn ztratil milovanou ženu a vnoučata zbožňovanou maminku. Dokonale fungující soukolí utrpělo před čtvrt rokem smrtelnou ránu. V jediné minutě se chod domácnosti zastavil a hrozilo, že se dokonalý systém zhroutí jako domeček z karet.

To nemohl dopustit!

Znovu už ne!

Rozum převzal vládu nad city a začal řešit mediální hlad po každé pikantní senzaci z jejich domácnosti. Donutil syna zapomenout na zlomené srdce. Vytěsnil mu myšlenky na ztrátu milované osoby takovou dávkou práce, že by to slabšího muže zlomilo. U dětí to bylo horší. Miloval je, to je jasné, ale neuměl nahradit to kouzelné ženské bytí. To neuchopitelné cosi, co dokázalo na smutné dětské tváři vykouzlit úsměv. Netušil, jak to Elisa dělala, ale skloubila společenské povinnosti s mateřstvím a manželstvím tak dokonale, že to všichni brali jako samozřejmost. Celá rodina vlastně ani moc nevnímala, co ta žena dělala, ale ona všechno prozářila, propojila a dala i banálním věcem punc jedinečnosti. V jednu chvíli fungovala a v tu druhou nikdo vlastně nevěděl, co dál. Zbyla po ní až hmatatelná prázdnota. Hluboká brázda, kterou neuměl Stefano zacelit. Snažil se dělat to, co vždycky fungovalo, když se v jeho životě objevily problémy – dřel do roztrhání těla. Jenže tohle zabíralo na dospělé. Děti se prostě svéhlavě držely smutku. Nepomohlo umělé veselí, práce, škola, hračky, sladkosti… prostě nic! Zdánlivě žily dál spokojený život. Neprotestovaly. Nehádaly se. Vše plnily tak, jak se jim řeklo. Ale to odevzdané podřízení, dělalo Stefanovi starosti. Věděl, že by měl být empatičtější, ale obával se, že jakmile prolomí nastavené standardy, všechno se zhroutí.

Proto kývl na najmutí chůvy. Ženy, která mu pomůže zjemnit nastalou situaci. Nebyl rád, že do svého dokonalého světa pustí neznámou ženu. Cizinku, která může způsobit fatální problémy. Moc dobře věděl, jak dokáží být ženy účelově manipulativní.

Věděl to až bolestivě dobře.

Zařekl se, že vybere Italku. Pokornou, vzdělanou, reprezentativní, soucitnou… a jak se brzo ukázalo – neexistující! Žádná uchazečka neprošla přísným sítem kritérií!

Ani jedna jediná!

To jsou všechny Italky tak neschopné? vztekal se Stefano, když mrskl posledním životopisem do koše. Nerad přistoupil na výběr adeptek mimo lokální možnosti. Nechtěl žádnou nafoukanou Francouzku, línou Španělku natož ušmudlané slovanské národy… no a jedna taková se mu teď měla promenádovat po rezidenci!?

Češka! Už jen ten název zněl, jak když přijela na oslovi odněkud, kde se večer cpou kaší a zapíjí to pálenkou. Jenže předsudky a okamžitá antipatie se srazila s hlášením detektiva.

Překvapivým hlášením.

Obsáhlá zpráva vykreslovala ženu inteligentní, zodpovědnou, extrémně pracovitou a na osobní skandály až trapně nudnou.

Uvidíme, pomyslel si a dál tehdy listoval nečekaně detailním dokumentem. Fotografie plné opakujících se rituálů – procházek s dětmi, se psem, cestou do práce a z práce, nočním vysedáváním u okna – nuda a šeď.

Stefano mávnutím ruky propustil majordoma a zároveň utnul proud myšlenek. Nechtěl se babrat v tom, co bylo. Teď a tady má v blízkosti milovaných vnoučat vetřelce, který má ta nejlepší doporučení. Ale on si sám zjistí, jak skvělá slečna Stará je.

S tím se narovnal do své téměř dvoumetrové výšky a vyrazil najít tu malou chůvu.

Ten řev rval uši!

Rozběhl se a bral schody po dvou.

Co se děje?

Ať je jen lehce zraněný!

Já tu ženskou zabiju…

Rozčtvrtím…

No postavu.

Pecka!

„Hmm.“