Marcy Jell, Syn Anarchie

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © germancreative

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

©2021 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-90-5

Print: ISBN 978-80-87720-91-2

Marcy Jell
Syn Anarchie

Prolog

Jimmy po mně hodil flašku a já ji v letu zachytila a rozlila dvacet panáků kvalitní whisky jedním plynulým pohybem. Byla jsem pro tuhle práci stvořená.

Motorkářských klubů je ve městě několik, stejně jako motorkářských barů, ale my jsme něčím originální. Sjíždí se k nám celé okolí a já to tady miluju. Svou práci barmanky, všechny naše pravidelné štamgasty, co sem chodí, i charakteristický pach baru, tu nezaměnitelnou směsici rozlitého alkoholu, cigaretového kouře a kůže.

Je to můj domov, moje rodina… už od patnácti, kdy jsem jako zbloudilé kotě na tenhle pajzl náhodou narazila. A víc než kdo jiný je mou rodinou Jimmy, je jako můj starší brácha, který mě vzal pod svá křídla.

Ťukla jsem prstem do pressovače a opřela se o bar. Rozhlédla jsem se po celém lokále a doširoka se usmála.

Kelly a Tara tancovaly u tyčí a rozhoupávaly svoje těla přesně tak, aby se to chlapům líbilo. Byly za to dobře placené, protože Jimmy nebyl žádný sráč.

Podívala jsem se na něj a pocítila příval lásky a vděčnosti. Byl mojí rodinou víc než kdokoliv jiný… Byl zhruba o šest let starší než já, bylo mu přes třicet, a já před ním nikdy nemohla vyslovit, že už mu táhne na čtyřicet.

Byl to pořádný kus chlapa, hnědé, nakrátko zastřižené vlasy měl okolo uší vyholené. V každém lalůčku měl černou pecku a tělo mu pokrývalo několik obrázku z dob, kdy miloval tetování. Svaly, které se mu rýsovaly na rukou a na krku, byly pro některé zdejší dámy až příliš lákavé…

Uhnula jsem očima, když se na mě Jimmy podíval a pozvedl obočí. Znovu jsem lokál přejela pohledem a zastavila se na několika skupinách motorkářů, kteří tento podnik navštěvovali pravidelně.

Neměla jsem důvod se jich bát, byli to sice chlapi, ze kterých byste si normálně nadělali do kalhot, jenže já byla ta, co jim nalívala, a já byla ta, co by je nikdy nepotopila. A oni to věděli a chránili mě, a to už od doby, kdy jsem sem nastoupila a začala pracovat jako barmanka.

Jak říkám, milovala jsem je… každého z nich. Všechny jejich špatné i dobré stránky… byli to sice gangsteři a kriminálnici, šukali motorkářské děvky, ke kterým se nechovali zrovna nejlépe, od toho tam ovšem ty ženy byly, každá z nich věděla, do čeho jde a že od toho nemůže nic čekat. Nesoudila jsem je. Chtěly jen k někomu patřit, chtěly jen trochu ochrany, jídla a bezpečí.

Usmála jsem se na Billyho a kývla mu na pozdrav. Billy patřil k Hvězdářům… klubu, který měl tak čistou pověst jako nikdo jiný v téhle části South Bendu. Nejeli v drogách ani ve zbraních, a kdybych je neznala a nevěděla, že každou noc nasedají na motorky a vyrážejí na obhlídky města jako správní gangsteři, myslela bych si, že jsou mniši. Nikdy totiž nebylo možné spatřit kohokoliv z nich se ženou, která by jim zahřívala svým zadkem motorku.

Noční život je moje teritorium, South Bend je moje teritorium… Tedy bylo, dokud se neobjevili Synové anarchie. Pak totiž všechno začalo patřit jim.

A já chtěla patřit viceprezidentovi jejich klubu…

AMBER

Prokřupala jsem si krk a zahýbala s ním ze strany na stranu. Ruce jsem měla opřené o bar, a i když bylo ještě brzy, dala jsem se do práce. Bylo potřeba sepsat sklad se zbožím a objednat závoz s pivem.

„Spíš vůbec někdy, sestřičko?“ ozval se za mnou Jimmyho pobavený hlas.

„Samozřejmě,“ přikývla jsem a zapsala si zbytek obsahu jedné z flašek, než jsem se k němu otočila.

„Je teprve sedm večer,“ poznamenal a vrtěl hlavou.

„Nemohla jsem spát,“ zamručela jsem a přehodila si světlé vlasy přes rameno.

Rozhodil rukama a zasmál se. „Přesně, jak jsem říkal. Měla by sis najít byt jinde než nad tímhle pajzlem.“

„Není to pajzl, Jimmy, je to můj domov,“ opravila jsem ho automaticky jako vždy.

„Vím, že je, Amber… ale teď vážně. Jak velká je pravděpodobnost, že se přes den dobře vyspíš, když máš přímo pod svým bytem bar, který pro tebe znamená víc než tvůj život?“

Viděla jsem, jak mu cukají koutky, a proto jsem jeho otázku nechala bez odpovědi a vrátila se zpět ke své práci.

Ano, měla jsem byt přímo nad barem, byt, který mi uvolnil Jimmy, a já mu za to byla strašně vděčná. Zařídila jsem si ho tam postupně podle sebe a smrad piva a pánských voňavek nahradila vůně levandule a oblíbeného parfému.

Zdi jsem přetřela na bílo, což mi ze šedivé a černé dalo zabrat, ale zvládla jsem to.

Bylo to moje, stejně jako půlka tohohle baru.

Jednou se přede mnou totiž Jimmy prořekl, že nechal půl baru napsat na mě. Pro případ, že by se s ním něco stalo. Za to jsem ho zbožňovala snad ještě víc.

„Dítě naše!“ zahalekal hrubý dámský hlas od dveří. „Nalej nám dva panáky, nebo zdechnu.“

„Jak milá slova, Taro,“ otočila jsem se na svou skoro-mámu.

Byla to vysoká hubená blondýna, které už sice měla na krku padesátku, prsa jí nedržely přesně tam, kde by si přála, ale lepší ženskou jsem za svůj život nepotkala.

„Ahoj, Kelly, dneska naposled, co?“ zamrkala jsem na ně a nalila jim místo panáků bílé víno.

„Díky bohu, zítra a pozítří volno,“ přitakala Kelly.

Byla ve stejném věku jako Tara, jen měla zaoblenější boky a prostorově objemnější zadek.

„Jsem zvědavá, jestli ty dvě rachejtle zítra vůbec dorazí,“ odfrkla si Tara a upila víno. „Chtěla jsem panáka, ne tvou moč, zlatíčko.“

Uchechtla jsem se a pokrčila rameny. „To abys nevisela na tyči jako minule.“

„Zahákla se mi bota,“ zavrčela.

Všichni včetně Jimmyho jsme vyprskli smíchy. Nešlo zapomenout na večer, kdy se Tara pokoušela o něco nového, co okoukala z televize, a její bota jí v té show zabránila. Pomohli jí až chlapi, kteří ji sundali dolů z tyče, kde visela zavěšená hlavou dolů jako netopýr.

Zakryla jsem úsměv rukou a radši se otočila.

„Slyšeli jste, že Synové už hlasovali?“ zeptala se Kelly.

Narovnala jsem se v zádech a zaposlouchala se do jejich debaty.

„O čem?“ prohodila nevzrušeně Tara a zapálila si cigaretu.

„Jejich viceprezident prý chce přejít.“

Otočila jsem se na ni. „Kam?“

„K Odpadlíkům.“ Pokrčila rameny a napodobila Taru tím, že si taky zapálila.

„To jsou vyvrženci, ne?“ poznamenal Jimmy a krájel přitom pomalu citrony.

„Má neshody s Paulem. Tak uvidíme, v druhé části South Bendu se šušká, že chtějí Paula svrhnout z trůnu.“

Mávla jsem nad tím rukou. Byly to klepy. Cole by nikdy nepřeběhl k Odpadlíkům, jeho místo bylo v čele Synů anarchie. Drby kolující městem mě vždycky udivovaly. Kelly to neměla z ověřeného zdroje, a proto mě to přestalo trápit.

Okolo půlnoci byl bar doslova narvaný k prasknutí. Lítala jsem od jednoho konce baru k druhému a motala se do cesty Jimmymu, stejně jako on mně. Když jsem do něj popáté drcla a rozlila mu tak nálož panáků, vylítl.

„Amber, miluju tě, ale přestaň se mi kurva srát pod nohy. Jdi na svoji část baru a do té mojí se neser,“ ucedil.

Zůstala jsem na něj zaraženě koukat, než jsem ironicky povytáhla koutek úst. „Kdo ti doprdele dneska nasral do lupínků?“

„Ty,“ zdůraznil. „Pleteš se mi pod nohy, co to s tebou dneska je? Jestli chceš něco z mojí části, zavolej na mě a já ti to hodím.“

„Bože,“ chytla jsem se teatrálně za hruď. „Že ty máš PMS?“

„Co je PMS?“ zamračil se na mě.

„Pískej mimo Seattle,“ ozval se za mnou pobavený hlas a moje srdce klopýtlo a udeřilo dvakrát mimo rytmus.

„Ne to není ono,“ zasmála jsem se a doufala, že ve světle baru není znát červeň mých tváří. „Ahoj, Cole.“

„Amber,“ mrkl na mě a mně začaly rosolovatět kolena.

Viceprezident Synů anarchie – blond vlasy, metr devadesát a sarkasmus – v celé své dokonalosti stál přede mnou.

Byla jsem jím posedlá už od svých šestnácti, kdy se poprvé s celým svým klubem objevil v baru. Musel být stejně starý jako já a mně z něj pokaždé zvlhly kalhotky, byl pro mě něco jako bůh.

Nikdy jsme se neviděli mimo zdi baru a Jimmy říkal, že je to jenom dobře, Cole pro mě prý nebyl dobrý kluk. A kdo byl? Jeho rady o tom, kdo se ke mně opravdu hodí, vždy házím za hlavu.

Jestli jsem do Colea byla zamilovaná? To si pište, byl to špatný chlapec, který vyrostl v ještě horšího muže. Byl krutý a nezávislý. Uhranul mě svýma modrýma očima, od kterých nebylo úniku.

Jeho pověst ho předcházela, prý napichoval hlavy na kůly. Dělali z něj druhého Drákulu, a mně to bylo srdečně jedno. Nikdy jsem ho tak nezažila, ke mně byl milý a vždycky se tak nádherně usmál nebo ušklíbl, až jsem se chytala baru, abych neomdlela radostí, že jsem v dané chvíli středem jeho zájmu.

Jestli jsem s ním někdy něco měla? Kromě výměny častých pohledů a pár slov skoro každý večer nikdy nic. Byl pro mě tabu… a taky skoro každý večer odcházel z baru s jinou ženou.

Nevím, jestli mě měl za malou holku, každopádně mě nikdy nikam nepozval a nikdy mi ani neřekl, jestli bych s ním těmi dveřmi neprošla já.

Byla jsem ohledně něho opatrná a přesně tak to muselo i zůstat. Ochraňoval mě stejně jako všichni tady, ale tím naše společná bublina končila.

„Máš PMS?“ otočila se na mě holka od baru.

„Cože? Nee,“ zděsila jsem se, kam se tahle debata ubírá.

„Co je k čertu PMS?“ zamračil se Jimmy.

„Postmenstruační stres,“ doplnila kamarádka té holky na baru.

Protočila jsem oči a sklopila je.

„Tos měla před týdnem, když jsi to měla?“ ozval se Jimmy. Tváře mi hořely a jen těžko jsem zvedala oči směrem ke Coleovi, který na mě upíral svou modř.

Pousmál se a zavrtěl hlavou. „Až si tady ty sračky dořešíte, mohla bys mi princezno donést jednu rundu ke stolu?“

„Jasně,“ usmála jsem se na něj a pustila se do přípravy jeho objednávky, zatímco se jeho záda vzdalovala od baru. Tahle noc byla nejhorší ze všech, které jsem kdy zažila, a já se studem propadla skoro až do samotného pekla.

Bar jsem zavírala přesně o sedmé ranní, to bylo jediné, co jsem nesnášela. Úklid po všech lidech, a než jsem měla hotovo, venku se rozednívalo a začínal nový den.

Odhrnula jsem si vlasy z čela a podívala se na perfektně se lesknoucí sklenice. Spokojeně jsem přikývla a vydala se přes sklad do svého bytu.

Vedly k němu točité schody, které tam nechal udělat Jimmy, ještě když mu byt říkal pane. Milovala jsem je, ale zrovna dnes, kdy jsem necítila nohy a každý pohyb mučil moje chodidla, jsem je proklínala.

Zabouchla jsem dveře a nechávala za sebou cestičku věcí, než jsem se dostala ke sprše, která mi měla přinést úlevu.

Očistila jsem si tělo od alkoholového a cigaretového smradu, namydlila si vlasy, a když ze mě horká voda smývala únavu, cítila jsem se jako znovuzrozená… Jediné, co byl opravdu velký problém, byla ta neutuchající touha po muži, který by byl v té sprše se mnou. Únava neúnava, chlapa jsem prostě potřebovala.

A vzhledem k tomu, že se v okolí jedné míle žádný nevyskytoval, musela jsem si rukou zajet mezi nohy sama. Ten spalující žár ovšem neukojila, a tak jsem ji po dosažení mizerného orgasmu vytáhla a frustrovaně si povzdechla.

„Chce to změnu,“ usoudila jsem a zabalila se do osušky.

Z kuchyně se ozvalo zamňoukání. Pousmála jsem se a šla najít toho nejhoršího kocoura, kterého jsem kdysi našla jako malé koťátko před barem. Myslela jsem si, že ho někdo ztratil, nebo se někomu zatoulalo, ale když se ani po týdnu nikdo nepřihlásil nebo neoznámil, že se mu ztratil kocour, nechala jsem si ho.

„Míňáku, ty ses probral? Kdybys mohl, stal by ses medvědem a prospal bys ne několik měsíců, ale let, viď?“ mlaskla jsem na něj a pohladila ho po krásné dlouhé srsti, která se v ranním slunci leskla jako stříbro.

Otevřela jsem lednici a vytáhla z ní kapsičku, nasypala mu ji do mističky a nechala ho najíst.

Když jsem na lednici zahlédla vzkaz, zaklela jsem. Protože jsem ráda zapomínala, nechávala jsem si lístky se vzkazy sama pro sebe. Stejně jako dnes.

Doktor 12:30

Sakra, chtěla jsem se vyspat, ale další odložení prohlídky by mě mohlo vyřadit z evidence a neměla bych pak doktora. A to jsem si nemohla dovolit.

Podívala jsem se na hodiny na stěně, ukazovaly osm hodin. Čtyři hodiny mi na spánek stačí, usoudila jsem a utíkala do ložnice, abych měla dost času se prospat.

Odhodila jsem osušku a spadla obličejem do bílých přikrývek. V minutě jsem byla tuhá.

Probudil mě telefon, který hlasitě vyřvával melodii o tom, jaké jsou holky ze severního města, a já měla chuť ho prohodit oknem.

„Bože, musela jsem spát tak hodinu, tak ať to stojí za to,“ zavrčela jsem do telefonu, aniž se podívala, kdo volá.

„Ségra,“ zahalekal do telefonu Jimmy. „Asi jsem tě vzbudil, soráč, to mě mrzí. Tak abych to zkrátil, dneska budeme mít narváno. Zjistil jsem, že se k Synům připojili jejich společníci z Illinois, bude jich dneska v baru kotel. Připrav se na to… Jo a málem bych zapomněl, před barem mě odchytl Cole.“

To mě posadilo takovou rychlostí, až mi vlasy přelítly přes obličej a Jimmy konečně získal mou pozornost.

„A co chtěl?“

„Tvoje telefonní číslo… samozřejmě jsem mu ho nedal.“

„Aha,“ zamumlala jsem zklamaně.

Jimmy se na druhé straně zachechtal. „Samozřejmě že dal, nechci mít s viceprezidentem problémy, všichni víme, jakej umí být, když se nasere… A ségra, ode mě to nemáš.“

Skoro jsem viděla, jak lišácky mrkl.

„Vždyť ho nemáš rád, proč bys mu dával moje číslo?“ podivila jsem se hraně, ale v duchu zavýskala radostí.

„I když ho nemám rád, tak mám rád svou prdel a jeho Glock za opaskem se netvářil přátelsky.“

Uchechtla jsem se a zavrtěla hlavou. „Ty víš, že by ti neublížil.“

„Podle mě si to mysleli všichni ti, co mu kdy řekli ne. Škoda že se jich nemůžeme zeptat.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se naivně a vyhrabala se z postele.

„Protože jsou všichni pod drnem, zlato. Uvidíme se večer, miluju tě, pa,“ rozloučil se se mnou a zavěsil.

Podívala jsem se na telefon a zděsila se času, který mi ukazoval. Měla jsem patnáct minut na to, abych se oblékla a dorazila do ordinace.

Prohrábla jsem si vlasy a v rychlosti na sebe naházela, co mi přišlo pod ruku. Když jsem za sebou zabouchla dveře od bytu a schody brala po dvou, vzpomněla jsem si na telefon, který zůstal u postele na nočním stolku.

Mávla jsem nad tím rukou a vyběhla do parného dne, který v South Bendu panoval.

COLE

Rozjel jsem motorku a nechal se unášet tím pocitem naprostý svobody. Miloval jsem klub, miloval jsem svůj život, ale někdy bylo potřeba vypadnout a nechat všechno za sebou. Vypnout, mít pár hodin pro sebe.

Žádní Synové, žádný Paul… ani moje máma, která do všeho strkala nos.

Projel jsem South Bendem na výpadovku směrem na Chicago. Míle mi ubíhaly pod koly harleye a já na sekundu zavřel oči.

Místo aby se mi za nimi promítlo prázdno, a já si tak vyčistil hlavu, objevila se mi za víčky dívka… Dívka, kterou jsem znal už deset let. Princezna mezi psanci.

Byla ve špatném světě. Měla mít život plný radosti a trápit se maximálně tím, jakou barvou si nalakuje nehty.

Bylo mi ze všeho špatně. Věděla o každém motorkářském klubu něco, vsadil bych se, že věděla něco i o Synech. Stejně jako jsem nepochyboval, že se k ní dostaly i drby o mně.

Tohle je divná doba… všechno se pořád mění. Byli jsme na špici, byli jsme králové tohohle města. Teď máme dva znepřátelené kluby, budoucnost je nejistá a já myslím na nějakou malou holku.

Zavrtěl jsem nad sebou hlavou a přidal na rychlosti.

A já debil si řekl Jimmymu o její číslo. Vážně, čím víc stárnu, tím víc mi sračkovatí mozek.

Motorka vrněla slastí jako šlapka z minulý noci. Nechápal jsem, co na mně ty ženský vidí. Měl jsem starší i mladší, jejich tváře se mi před očima míhaly, jako kdybych listoval časopisem, přesto jsem si nezapamatoval ani jedno jméno… žádné z nich.

Přišly… odešly… pořád dokola.

Můj život byl sice nebezpečnej, ale točil se v nekonečně se opakujícím kruhu chaosu. Možná že Amber byla jiná, ale tahle teorie mi přišla dost scestná.

Pracuje v baru, ty idiote, pomyslel jsem si, měla chlapů, že si to nechci ani představovat.

Ona, s těma svýma panenkovsky nevinnýma očima a krásnou tvářičkou… dokázala by svést na scestí každého z nich. Každý by jí podlehl… možná že i já.

Ale nakonec bych ji zničil.

Zastavil jsem na křižovatce, připomínala mi můj život. Stál jsem na ní a rozhlížel se na tři strany. Všude okolo mě byla jen písčitá poušť.

Když se dám doprava, dojedu obloukem zpět do South Bendu, když pojedu doleva, ocitnu se na nepřátelském území. Jsem sám, nebyl by to nejlepší nápad.

Zadíval jsem se na cestu před sebou. Byla to rovná linka, přesně tak nalajnovaná, jak si pro mě máma s Paulem představovali… žádný výmol, žádná překážka.

Myslel jsem, že se na té křižovatce pozvracím. Měl jsem svoje rozhodnutí, u stolu jsem měl po Paulovi hlavní slovo. Přesto jsem měl jednoho dne usednout za stůl a převzít kladívko, přijmout moc a být hlavou Synů anarchie.

Místo těch hlasů v hlavě, které mi našeptávaly, ať jedu rovně a hned teď se přidám k Odpadlíkům, jsem vytáhl z kapsy odrbaných džín telefon a vytočil číslo na Tiga.

Zvedl mi to po prvním zazvonění.

„Jo, Cole?“

„Tigu? Potřebuju, abys pro mě něco udělal,“ zvýšil jsem hlas, protože mi přišlo, že tu vypadává signál.

„Jasně, cokoliv, povídej.“

„Jak dlouho ti zabere, než mi zjistíš, kde se právě teď nachází Amber?“

Věděl jsem, že jsem to měl nechat plavat, ale na tý holce něco bylo, něco, co mě k ní přitahovalo.

„Asi tak mikrosekundu,“ zasmál se. „Před chvílí jsme ji viděli s Juicem, jak běžela na kliniku k doktoru Jeffersonovi.“

Zaklapl jsem telefon a vyrazil doprava, stáčel jsem se zpět na South Bend… možná to byla chyba.

Ale těch jsem v životě udělal už hodně.

AMBER

„Amber, vše je v naprostém pořádku. Další prohlídku bych viděl zase za tři roky, pokud nebudete mít nějaký problém, samozřejmě,“ usmál se na mě starší prošedivělý doktor.

„Ovšem, to zní rozumně,“ přikývla jsem a zvedla se ze židle. „Mějte se hezky.“ Na chodbě jsem si oddechla, pravidelné prohlídky byly pro mou práci nutnost. Rozrazila jsem dveře a nadechla se čerstvého vzduchu. Smrad nemocnic jsem nikdy neměla ráda.

„Chceš odvézt?“

Otočila jsem se za tím hlasem a nevěřila vlastním očím. Viceprezident v celé své kráse.

„Ahoj, Cole,“ usmála jsem se na něj. „Co tu děláš?“

„Ale, jel jsem jen tak okolo,“ ušklíbl se a mně se rozvibrovalo celé tělo.

„Jen tak jsi jel okolo a počkal tu, jestli náhodou nevyjdu ze dveří nemocnice?“ poznamenala jsem kousavě.

„Vždycky máš tolik otázek?“

„Vždycky odpovídáš na otázku otázkou?“ opáčila jsem stejným tónem jako on.

To ho rozesmálo. „Nevěděl jsem, že jsi tak panovačná,“ zavrtěl hlavou.

„Nejsem,“ namítla jsem a zvedla k němu pohled. „Pravdu, Cole. Co tady děláš?“

„Dobře, chtěl jsem tě pozvat na něco k pití,“ pokrčil rameny.

„To ale pořád nevysvětluje, jak jsi věděl, kde jsem.“

„Princezno,“ povzdechl si. „Ty víš, kdo jsem, taky víš, co dokážu. Takže zjistit, kde se pohybuješ, je opravdu maličkost.“

„Necháváš mě sledovat?“ podivila jsem se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Zatím ne.“

Jeho náznak úsměvu mě donutil zamyslet se nad tím, jestli to myslí opravdu vážně, nebo si ze mě střílí.

„Já…“

„Dost otázek,“ zarazil mě pohybem ruky. „Nasedni si, zajdeme na něco k pití.“ Podal mi helmu a poplácal na sedačku za sebou. Opatrně, abych se ho nedotkla, jsem ji přijala a posadila se za něj, co nejdál jsem mohla.

„Nejsem prašivej, princezno. Budeš se mě muset chytit, abych tě v nějaký zatáčce neztratil,“ pověděl mi zamračeně, přitáhl mě k sobě a moje ruce obmotal okolo svého pasu.

I přes vestu jsem cítila jeho pevné tělo.

„Nic takového jsem neřekla,“ namítla jsem.

„Nemuselas,“ zavrtěl hlavou a nastartoval motorku, abych mu na tohle už nemohla odpovědět. Když se rozjel, byla jsem ráda, že se ho držím.

I když se harley zdál jako neškodná motorka, měl sílu, která by mě opravdu dokázala nechat za ním na silnici, a on by si toho ani nevšiml.

Dívala jsem se na ubíhající krajinu a litovala, že jsme zastavili tak brzy. Podívala jsem se na bar, který jsem dobře znala.

„Pozval ses na něco k pití ke mně?“ rozesmála jsem se a vrátila mu helmu.

„No jo, jsem prostě koumák.“ Jeho telefon se rozkřičel v kapse a on ho se zamračením vytáhl. „Jo?“ ozval se někomu do telefonu. „Fajn, budu tam za pět minut.“

Podívala jsem se na něj a on se na mě omluvně usmál. „Promiň, princezno, musím jet.“

„Děje se něco?“

Podíval se na mě, jako kdybych nebyla zcela při smyslech. „Klubový sračky,“ odtušil. Nastartoval znovu motorku a mávl mi na pozdrav.

Tohle jsem přepískla, zeptat se ho, jestli se něco děje. Huso, vynadala jsem si v duchu. Jasně že jsem neměla právo se ho ptát. Takhle fungovala hierarchie klubů. Byly to jejich záležitosti a někdo jako já se na tohle nesměl ptát.

Zaplašila jsem tuhle nepříjemnost z myšlenek a pomyslela na to, jak jsem ho držela okolo pasu a jak krásně voněl.

Prošla jsem přes bar zpět do svého bytu, kde jsem měla v plánu zalézt do postele a prospat dalších několik hodin. Díky Coleovi jsem byla doma dostatečně brzo, abych si tenhle luxus mohla dovolit a zvládla přes noc náklad několika stovek motorkářů.

Spánek byl jako skvělý přítel, vyspala jsem se dokonale a do sytosti. Když jsem otevřela oči, za okny se schylovalo k soumraku. Projela jsem si rukama vlasy a hlasitě zívla. Vykopala jsem se z postele a malém se zabila o Míňáka, který se mi začal otírat o nohu.

„Že by hlad, zlatíčko?“ Potvrzením mého dotazu bylo protáhlé zakňourání a mrsknutí ocasem.

Po koupeli, která mě probrala, jsem se vrhla ke skříni. Dnešní Coleova návštěva je více než pravděpodobná, vzhledem k tomu, že Jimmy měl informace o příjezdu Synů z Illinois.

Vytáhla jsem černé přiléhavé šaty, které jsem nosila opravdu málo, a natáhla je na holé tělo, nasoukala jsem pod ně titěrná tanga a pohladila se rukama přes prsa. Šaty byly jako druhá kůže. Spokojeně jsem se na sebe usmála do zrcadla a ohnula se pro boty na vysokém podpatku. Měla jsem jen jedny univerzální. Černé lodičky s platformou a patnácticentimetrovým podpatkem. Doufala jsem, že mi v nich neupadnou nohy. I když byl tento styl nebezpečný, byla jsem s výsledkem spokojená. Jestli mě měl Cole doteď za malou holku, po tomhle by měl změnit názor.

Šaty mi sotva zakrývaly zadeček. Přesto jsem se nepřevlékla a sestupovala opatrně po schodech dolů do baru. Bylo slyšet dunění rockové hudby, která se pouštěla na přání. Já osobně jsem dávala přednost jinému stylu, to jsem ovšem chlapům říct nemohla. Vynesli by mě v zubech.

„Amber?!“ vydechl šokovaně Jimmy, když mě uviděl.

„Ahoj, bráško,“ usmála jsem se na něj a připnula si cedulku se jménem na vršek šatů.

„Co to máš sakra na sobě?“ šeptl mi naštvaně do ucha.

„Nelíbí se ti to?“ mrkla jsem na něj.

Otevřel a vzápětí zavřel pusu, pak mávl rukou a otočil se k míchání objednaných drinků.

Opřela jsem se o bar a zadívala se na dva zhruba třicetileté muže, kteří sem rozhodně nezapadali. Na sobě měli saka, košile a jeden z nich měl kravatu.

„Vy jste v nabídce taky?“ zeptal se oprskle ten s kravatou.