Marcy Jell, Hříšná jízda / Hříšná cesta

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2022. Vydání 1.

Cover design © germancreative

© 2022 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2022 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-14-1

Print: ISBN 978-80-87720-15-8

Marcy Jell

Hříšná jízda

ANOTACE

Rychlá auta a závodění Tina miluje tělem i duší. Když náhodou zjistí, že se v Dominikánské republice pojede závod o deset milionů dolarů, neváhá ani vteřinu. Nemá co ztratit, a naopak může hodně získat – pokud závod vyhraje, bude moct vyplatit vymahače, kteří jí jsou v patách, a zajistit, že nepřijde o milované auto po tátovi, které je tím jediným, co jí po něm zbylo – a co jí v tomhle nelegálním závodě může zajistit výhru.

Jenže netuší, že proti ní bude stát osudový protivník. Talon je nejlepší z nejlepších, a Tina se rozhodne udělit mu lekci, aby nepodceňoval ženy za volantem… Talon však není jen rovnocenný soupeř, ale také nebezpečně přitažlivý muž, proti kterému se jí nedaří ochránit své srdce. V prostředí nelegálních závodů a špinavého byznysu však Tina může ztratit mnohem víc než svoje milované auto…

TINA

Přistála jsem na letišti v Santu Domingu. Bylo to jen kousek od doků, kam jsem se musela dostat, abych si vyzvedla auto. Auta se sem dovážela na obrovských lodích, z nichž každá byla zaplněná kontejnery, které se daly využít k transportu téměř čehokoliv. Já se v tomhle případě moc nerozmýšlela – nebylo možné, abych sem ze svého domova dojela autem, a tak jsem využila tuhle možnost přepravy. Cesta z letiště trvala sotva pět minut, a přestože se říká, že Dominikánská republika je rozvojovou zemí, a já bych teda čekala, že všechno bude za hubičku, při pohledu na taxametr jsem vytřeštila oči.

„Sto dolarů za pět minut jízdy?“ vyhrkla jsem. „To sis kámo ale trošku přihodil, ne?“

Taxikář se na mě otočil a roztáhl pusu v širokém úsměvu, takže jsem si mohla detailně prohlédnout jeho bezzubý chrup. „Por favor pague.“

„Jasně že chceš zaplatit,“ ušklíbla jsem se a hodila mu na sedačku pět dolarů.

„Que?“ podivil se a promnul v prstech bankovku.

„Nevoní ti Abraham?“ podivila jsem se hraně.

Když se začal rozčilovat, vystoupila jsem z taxíku. „Buď rád za to, co nabízím. Taky jsem ti mohla dát jen George, starouši.“ S těmi slovy jsem zabouchla dveře a otočila se k němu zády. V tu chvíli jsem se střetla s párem jasně modrých očí. Muž opřený o kapotu luxusního vozu mě zkoumal pohledem.

„Co?“ rozhodila jsem podrážděně rukama.

„Nic,“ utrousil a podrbal se na hlavě. „Jen možná to, že kdybys neokrádala místní taxikáře, tak jako to vy turisti děláte, nebyla by tu taková chudoba.“

Sjela jsem ho pohledem a musela neochotně uznat, že vypadá skvěle. Ale když promluvil, tu iluzi narušil a proměnil se v obyčejného pitomce. „Jo,“ přikývla jsem na souhlas. „Vypadáš chudě.“

Červené porsche vyloženě křičelo chudobou, stejně jako draze vypadající boty a ležérní oblečení, které obepínalo jeho urostlou postavu.

Přimhouřil oči a chystal se něco říct, ale zastavila jsem ho zvednutím ruky. „Hele, vypadáš jako pasák. Promiň, ale nepřijela jsem shánět práci, jsem tu za zábavou. Tak co kdybys mě ignoroval a nechal mě jít si po svým, hm?“

„Jak si dáma přeje,“ zamumlal a bylo vidět, že mu to nejde moc přes pusu.

„Pitomče,“ otitulovala jsem ho, když jsem procházela okolo něj.

„Slyšel jsem tě!“ zavolal za mnou ještě.

Ignorovala jsem ho, byl to vyloženě provokatér. Prošla jsem molo až dozadu do doků a nastoupila na loď. Ukázala jsem ochrance papír, že kontejner s číslem 22453 je můj, a vydala se na dobrodružnou výpravu – hledat své auto. Po nekonečné půlhodině, kdy jsem si myslela, že si budu muset sehnat mapu nebo odchytit nějakého chudáka, aby mi v hledání pomohl, jsem na něj konečně narazila. Odemkla jsem obrovský zámek a na mého miláčka dopadlo denní světlo.

„Ahoj zlato,“ zašeptala jsem.

Tohle auto bylo démon. Táta ho koupil od jednoho nejmenovaného člověka za pár šupů, bylo na odpis. Jezdilo závodně a předchozí majitel tak nějak nedokázal kočírovat koně pod kapotou, takže z toho byla totálka.

Dali jsme si s ním hodně práce, ale výsledek stál za to. Bylo to nádherné monstrum. Přejela jsem prstem po kapotě a sama sobě slíbila, že nedovolím, aby mi tohle auto kdokoliv vzal. Odemkla jsem a ten sladký zvuk zapípání mi postavil chloupky na rukou do pozoru.

Když jsem usedla dovnitř, obklopila mě důvěrně známá vůně kůže. Nastartovala jsem a zvuk burácejícího motoru otřásl celým kontejnerem. Těšila jsem se na tohle jako malá holka. Opatrně, abych ho nikde neodřela, jsem vyjela ven a pak prokličkovala skrz bludiště na lodi. Když jsem projížděla bránou, kterou jsem přišla, ten pitomec tam už nestál, ani jeho porsche tam nebylo. Díky bohu za to, napadlo mě.

Projela jsem městem a hledala ubytování, které jsem si zarezervovala přes internet. Slunce začalo pomalu zapadat a mně už pořádně kručelo v břiše. Byla jsem zralá na koupel a nějakou menší zábavou bych taky nepohrdla. To znělo jako plán.

Ulice Punta Cana mi měla na měsíc zajistit pohodlí domova. Pronájem bungalovů v této lokalitě vyšel tak levně, až jsem se tomu sama divila. Pozdravila jsem se s majiteli, Mária a Ricardo byli velice milí a vstřícní lidé, bylo jim okolo šedesátky. No řekněte, kdo si k sobě do zahradního domku jen tak pustí cizí americkou holku? Třeba já bych to neudělala. Neznali mě, já neznala je, a přesto do toho šli – a já jim byla vděčná za střechu nad hlavou. Převzala jsem si od nich klíče a usmála se na ně.

„Gracias.“ To bylo asi jediné slovo, které jsem se zatím naučila španělsky. Jinak se tu totiž nemluvilo. Měla jsem pomocníky – Google a kapesní slovník.

„De nada,“ odmávli mě a zašli do svého obřího domu.

Pousmála jsem se a rozběhla se, s velkým batohem na zádech, ke svému novému domečku. Bylo to tu nádherné. Vše přesně tak jako na fotkách, když jsem ubytování vybírala. Prostě ráj na zemi. Nic než ložnice, koupelna a malá kuchyňka, která byla spíše na ozdobu. Co však bylo nejlepší – perfektní výhled na moře přímo z postele.

Okamžitě jsem si to tu zamilovala a nemohla se dočkat, až ulehnu do těch nadýchaných peřin. Otevřela jsem všechna okna, aby se dovnitř dostal mírný mořský vánek, a shodila ze sebe propocené oblečení, v němž jsem letěla.

Než jsem se vysprchovala, někdo mi připravil tu nejlepší večeři na světě. Vsadila bych všechno, co mám, na to, že Mária bude dokonalá ženská. Usmála jsem se a v duchu jí poděkovala. Musela vědět, že dneska už bych se nikam do města na jídlo nedostala. Ta žena byla anděl.

Po dokonalém jídle jsem se svalila na postel a kvůli časovému posunu upadla do toho nejsladšího spánku.

***

Druhý den ráno jsem si přivstala, potřebovala jsem v místních ulicích zjistit co nejvíce o nadcházejícím pouličním závodě. Měl se konat dnes večer a já se tam potřebovala ukázat, abych předvedla, co vlastně umím, a dosáhla toho, co jsem si usmyslela a proč jsem vlastně přijela – aby mě zapsali na okruh, který se pojede za měsíc. Ten totiž bude o deset milionů.

Podle místních půjde o závod na čtvrt míle. V duchu jsem si spokojeně mnula ruce – to bude hračka. Usmála jsem se na mladého muže a procházela se pod karibským sluncem, oblečená v bílých šatičkách a s podpatky na nohou. Celkem vzato nejsem náročná a líbí se mi kdekoliv, ale tady jsem si teda rozhodně dokázala představit natrvalo žít. Bylo tu opravdu nádherně.

Lidi jen tak v ulicích tancovali a užívali si života. Navzdory tomu, že tady vládla chudoba a oni žili jen z místního turismu, vypadali tak radostně, jak bych já nikdy nedokázala. Vlastně bych se neměla radovat ani teď… byla totiž jen otázka času, než mě vymahači najdou a seberou mi tátovo auto. Proto je tak moc důležité pro mě vyhrát ten závod.

Rozesmála jsem se, když mě starší domorodec chytl za ruku a roztočil mě na píseň Lambada, která se linula ze šumícího rádia.

„Baila hermosa,“ vyzýval mě.

A tak jsem si s ním zatančila a velice ráda. Pak jsem mu ale musela utéct, vzal tu píseň až moc vážně a jeho stařecká ruka se začala sunout po mém nahém stehně směrem pod šaty. Se smíchem jsem proběhla postranní uličkou a zmizela v davu.

Zvláštní, navzdory množství lidí kolem jsem se nedokázala zbavit pocitu, že mě někdo pozoruje. V duchu jsem nad tím však mávla rukou ve snaze pocit zahnat – kdyby mi chtěl někdo ublížit, už k tomu měl dost příležitostí.

Když už jsem měla pořádně otlačená chodidla a začínala proklínat podpatky svých bot, rozhodla jsem se vydat směrem k domovu. Nadešel čas začít se připravovat na večerní závod. Auto jsem navíc parkovala o několik ulic dál, abych nebudila nevítanou pozornost. Došla jsem do Punta Cana a ze zahrady zaslechla hlasy. Zamračila jsem se.

„Abuela, nemůžeš přeci přijímat na ubytování ženy, které neznáš.“

Ten hlas mi byl odněkud povědomý, ale neuměla jsem ho zařadit. Prošla jsem brankou na zahradu a za chůze si vyzouvala boty, už se to prostě nedalo vydržet.

„Uklidni se, zlatíčko, není potřeba vyšilovat. To děvče je velice milé. Věřil bys tomu, že mi za to, že jsem jí připravila večeři, nechala na prahu květinu společně s umytým talířem?“

Musela jsem se pousmát. Kdyby tak Mária věděla, že to byla květina z její zahrady…

„Abuela…“

„Dost, Talone, už nechci slyšet ani slovo. Je to můj dům, můžu si zahradní domek pronajímat, komu chci.“

Zaslechla jsem už jenom povzdech a pak rezignované „ano“. Vyšla jsem zpoza rohu a usmála se na Ricarda, který ležel v houpací síti a pokuřoval doutník. Mária seděla naproti němu v proutěném křesílku a v ruce držela kávu. Před ní dřepěl mladý muž. Byl ke mně otočený zády, a tak jsem si mohla prohlédnout alespoň jeho široká záda. Měl na sobě bílé kalhoty a košili stejné barvy. Špinavé blond vlasy držely perfektní tvar a z boku bylo patrné několikadenní strniště na tváři.

„Buenas tardes, Mária, Ricardo,“ pozdravila jsem zdvořile.

„Bueno, Tino,“ usmála se Mária. „Dáš si s námi šálek kávy?“

Už jsem jí chtěla odpovědět, že velice ráda, když se ten cizinec narovnal a otočil směrem ke mně. Pak se svět zatočil.

„Tino, seznam se s mým vnukem Talonem. Talone, tohle je Tina, bydlí u nás,“ ukázala na mě Mária.

Vnuk? Ten blbeček z doků je její vnuk?! Měla jsem chuť protočit oči, ale nakonec jsem se ovládla. Posbírala jsem všechno svoje slušné vychování a jen proto, že v blízkosti byla Mária s Ricardem, jsem k němu napřáhla ruku a vysoukala ze sebe: „Těší mě.“

Neřekl mi na to vůbec nic, vypadal totiž stejně překvapeně jako já.

„Talone,“ upozornila ho jeho babička.

„Samozřejmě mě taky velice těší.“ Opětoval mi pohled a z jeho očí proudil žár. Cítila jsem tam kapku nenávisti a vyslala mu stejný signál. „Jak jsi říkala, že se jmenuješ?“

„Tina,“ připomněla mu to Mária, která nepochopila, že to byl jen sarkasmus. Samozřejmě že věděl velice dobře, jak se jmenuju.

„Ach, jasně,“ zavrtěl Talon hlavou a vtiskl Márii polibek na tvář. „Už budu muset jít, obchodní záležitosti mě volají. Brzy se stavím, abuela, řekneš mi, jak bylo v kostele,“ zasmál se. Mária ho plácla po paži a přitáhla si jeho hlavu k mlaskavým pusám na obě tváře. „Abuelo, prosím, udělej s tím něco,“ ukázal Talon na svou babičku, ale mluvil k Ricardovi.

Budu muset později nahlédnout do slovníku, nevěděla jsem, že dědeček se řekne pomalu stejně jako babička.

„Běž, chlapče, a zase přijď. Zahrajeme si šachy,“ navrhl Ricardo.

Talon přikývl a otočil se na mě. „Přeji příjemný den, Tino.“

„To určitě,“ zašeptala jsem a usmála se na něj, jak nejroztomileji jsem svedla.

Probodl mě očima, ale kvůli Márii se usmál. „Jak okouzlující,“ zavrčel tiše, když okolo mě prošel. Zaslechla jsem od domu zvuk motoru jeho auta a oddechla si.

„Líbila ses mu, Tino,“ mrkla na mě Mária.

„To si nemyslím, ale děkuji. A zároveň jsem vám chtěla poděkovat za včerejší večeři. Bylo to výborné. Nikdy jsem nic lepšího nejedla.“

„To byla maličkost,“ mávla rukou. „Teď si se mnou pojď vypít ten šálek kávy.“

***

Když se soumrak dotkl moře a nebe se zahalilo do černé barvy, vyrazila jsem. Prošla jsem tři ulice, než jsem se dostala ke svému autu. Nasedla jsem do něj a znovu ucítila ten známý pocit.

Dneska večer někomu nakopu prdel a náležitě si to užiju.

O půl hodiny později jsem dorazila na místo určení. Bylo tu tolik lidí a tolik krásných žen, že jsem děkovala zdravému rozumu za nápad vzít si minisukni a tílko s tenkými ramínky bez podprsenky.

„Ahoj kotě,“ promluvil jeden z pořadatelů, když jsem stáhla okénko. „Závodíš?“

„To si piš.“

„Závod na čtvrt míle začne za chvíli, zařaď se do řady, jedeš s Cortézem. Jak se jmenuješ?“

„Moore.“

„Fajn. Víš, jak to chodí, že jo?“

Přikývla jsem a začala vytahovat okénko, když jsem zachytila slova, která říkal svému kolegovi. „Už teď ji lituju. Další holka, co bude brečet, až přijde o papíry. Ten mizera by si z trofejí mohl vystavět vlastní stáj.“

Nechtěla jsem je dál poslouchat, zatáhla jsem okénko a opřela si hlavu o opěrku.

O chvilku později se ozval hvizd, otevřela jsem oči a zjistila, že na nás mávají, abychom přijeli k čáře. Pomalu jsem se rozjela a zastavila auto přesně na čáře. Otočila jsem hlavu a podívala se na svého soupeře – a skoro se udusila vlastním výkřikem. Díky bohu za to, že mám tónovaná skla. Talon mě tak v autě nemohl vidět.

Seděl v Nissanu Skyline GTR stříbrné barvy a mával na holku, které div nevypadla prsa z halenky. Ona mu poslala vzdušný polibek a on se zakřenil. Věděl, že když vyhraje, bude jeho, stejně jako hromada dalších holek, které postávaly kolem.

Jenže on nevyhraje, to byl můj cíl. Vzpomněla jsem si na to, co říkali ti dva muži u příjezdu. Když prohraju, dostane moje auto, a jak už jsem řekla, to se nikdy nestane.

Okolo našich aut prošla holka, ze sukně jí koukal zadek a prsa zakrývala jen tenoučká látka. Postavila se před nás a dlouhým štíhlým prstem s ještě delším nehtem ukázala na Talona. Ten protočil kola na místě a tím ukázal, že je připravený.

Pak se její pohled stočil na mě. Nemohla mě vidět, stejně jako on, přesto jsem cítila, že se do auta kouká a snaží se zjistit, co za parchanta to sedí v tomhle monstru.

Protočila jsem kola, až se od nich začalo kouřit, a připravila se na rychlou smrt. Dívka zvedla ruce nad hlavu, to už jsem točila otáčky skoro do čtyř tisíc. Auto naříkalo, ale nehodlala jsem zpomalit. Jakmile mávla rukama dolů na znamení startu, pustila jsem brzdu a vystřelila vpřed…

Talon se mě s přehledem držel, až jsem se začínala opravdu bát. Nestačilo pouze dojet na konec čáry, úkolem čtvrt míle bylo na konci osy objet zapálený sud, najet do sousedova protisměru a vrátit se zase zpět na start. U svého auta jsem měla náhon na zadní kola, což mi dávalo velkou výhodu při objíždění sudu, ale podcenila jsem Talona. Samozřejmě že uměl perfektně podřadit a přes ručku udělal smyk. Mohl být zhruba o sekundu rychlejší, problém byl v tom, že i jedna sekunda v tomto závodě mohla být rozhodující.

Taky jsem podřadila a sešlápla plyn až k podlaze, byli jsme nalepení těsně vedle sebe. Bylo to jako bojovat skutečně o těch deset mega. Ale teď byla jen silnice a my dva, musela jsem vypustit myšlenky na hříšné peníze a soustředit se spíš na tenhle hříšnej závod.

Na zlomek vteřiny jsem odvrátila oči ze silnice a zadívala se na Talona vedle sebe. Pohled měl soustředěně přilepený k vozovce. Jemu nešlo o peníze, šlo mu o to, aby mu každý prokázal respekt. Dokázala jsem si spočítat, jakou tu má reputaci, když ještě neprohrál žádný závod. O to víc mě to nutilo vytáhnout ze svého auta maximum.

Věděla jsem, že bez pomoci dusíku budu za malou chvíli zaostávat, proto jsem v duchu napočítala do pěti a rukou nahmatala ventil na uvolnění dusíku. Auto se v ten okamžik proměnilo ve zběsilou střelu. Periferním viděním jsem zaznamenala, že Talon se mě drží, což znamenalo jediné – zmáčkl dusík ve stejnou chvíli jako já. Zaklela jsem.

Moje auto bylo oproti té jeho hračce monstrum. Nebyla tu žádná šance, že by vyhrál. Jasně, klidně jsem mohla ubrat plyn a trochu ho strčit do zadního nárazníku, v té rychlosti by to bylo více než nebezpečné, ale vždy jsem hrála čistě a nehodlala jsem se špínou začínat ani teď.

Přede mnou se objevila světla a zaznamenala jsem lidi ve formě barevné šmouhy. Stáli a čekali, kdo z nás dvou projede cílovku jako první. Nemohla jsem ubrat plyn, ztratila bych rychlost, přesto když už jsme byli tak blízko, že lidi začínali couvat, protože se obávali nejhoršího, přišlápla jsem brzdu a přes ručku šla do smyku. Stejný nápad měl i Talon. Oba jsme projeli cílovou rovinku bokem a naše gumy kvílely pod náporem horka, které tření způsobilo. Zastavila jsem a podívala se na obecenstvo. Stáhla jsem o kousek okénko, abych slyšela, jaký padne verdikt.

„Vážení, to jsme tady ještě neměli,“ promluvil do mikrofonu muž s dredy. „Historicky poprvé tu máme čistou a jasnou remízu. Oba jezdci jeli na výbornou. Dalo by se říct, že s téměř totožnou jízdou nepočítal nikdo.“

A ten ještě nenastal.

***

„Vážně,“ přikývl.