Nika Peas, Záměna

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,
Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2012. Vydání 1.

Cover Photo © iStockphoto miljko

©2012 MEDIAPLEX s.r.o.

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-01-1

Mobi: ISBN 978-80-87720-02-8

Kapitola 1

Co budu dělat? – běželo Vivien hlavou, zatímco pomalu procházela kolem výloh módních butiků vyhlášených značek. Kostýmky, šaty a elegantní lodičky by každý jiný den upoutaly její pozornost. Tedy jenom pozornost. Vzhledem k tomu, že nevlastnila platinovou platební kartu, se u světových návrhářů jen inspirovala. Pak s neuvěřitelnou vytrvalostí na bleších trzích kombinovala cenově dostupné hadříky tak dlouho, až vytvořila modely, které jen málokdo rozeznal od těch z hlavní třídy.

Jenže dnes Vivien nezvedla pohled od svých páskových sandálků a pomalu šla, co noha nohu mine, po hlavní třídě italského Milána.

Naspořeno sice něco mám, ale to mi nebude stačit. Potřebuju 230 tisíc, a mám s bídou 30 tisíc. I kdybych se přetrhla, do dvou dnů nezískám víc – zoufala si v duchu. Hlava jí usilovným přemýšlením pomalu začínala třeštit bolestí, a to její dnešní úmorný den teprve začal.

Možná kdybych požádala banku o mimořádnou půjčku. Nebo bych mohla obvolat kamarádky. Jenže holky jsou na tom s penězi podobně jako já – pomyslela si chmurně. Plat překladatelky nebyla žádná almužna, ale život na vysoké noze to rozhodně nezajistilo. Navíc agentura Perfect Servis, pro kterou pracovala, vyžadovala od svých zaměstnanců nejenom dokonalou jazykovou vybavenost, ale i určitou společenskou úroveň. Což kromě všeobecné orientace v politice, kultuře a umění znamenalo i pohledný zevnějšek. Ušetřené peníze tak z velké části padly na kadeřníka, kosmetiku a průběžné oživování šatníku. Vivien se velmi rychle naučila neutratit zbytečně ani halíř a obejít víc obchodů, kombinovat, originálně improvizovat a sem tam i doma poupravit nějaký ten hadřík. Ale čím déle pro agenturu pracovala, tím více stoupala její profesionální prestiž. Měla významnější klientelu, a tím pádem musela o to pečlivěji sledovat módní trendy. Finanční kruh se tak pro Vivien neúprosně uzavřel. Jediné, co ji skutečně těšilo, byl fakt, že pro agenturu byla esem. A i když hlavním centrem Perfect Servis byl Londýn, pobočky měla agentura v Paříži, Barceloně a Miláně. Vivien byla jedna z mála překladatelek, které pravidelně létaly mezi všemi těmito městy.

A tak dnes směřovala do firmy miliardáře Mattea Fabbriho a úporně se snažila vymyslet, jak vyřeší nedostatek peněz, aby se pak celý den nestresovala a mohla se soustředit jen na svou práci. Jenže čím víc se blížila k moderní prosklené budově svého klienta, tím byla zoufalejší. Pohodila blonďatou hřívou a potlačila vzlyknutí.

Jsem v koncích. Musím zavolat do banky, nic jiného mi nezbývá – rozhodla se nakonec a s hlubokým nádechem vstoupila z parného italského dusna do chladivého stínu mramorové recepce. Pravidelný klapot jejích sandálků na vyšších podpatcích ji donutil ke koncentraci.

„Vivien Jonesová za panem Fabbrim,“ oznámila recepční v perfektně padnoucím kostýmku.

„Už jste očekávána. Desáté patro, druhé dveře vlevo, konferenční místnost,“ s úsměvem ze sebe vysypala recepční a prstíkem s dokonalou manikúrou ukázala k výtahům.

Zatímco kabinka nehlučně stoupala k desátému patru, Vivien si naučeným pohybem smotala rozpuštěné vlasy do drdolu a přidržela ho třemi sponkami. V zrcadle naposledy zkontrolovala vzhled a s povzdechnutím vystoupila z kabinky. Nikdy nebyla štíhlou krasavicí z titulních stran časopisů. Do míry modelek jí na výšku dost centimetrů chybělo a přes prsa a boky naopak spousta centimetrů přebývalo. Jenže Vivien se už dávno naučila žít s tím, co jí matka příroda nadělila. Svou kypřejší postavu oblékala šikovně do sukní, halenek a šatů, které její oblé půvaby potlačovaly a naopak vyzdvihovaly souměrnost postavy, pěkné nohy a pohledný obličej. Dneska ale kvůli náhlému problému s penězi neměla náladu dlouho stát u šatníku, a tak popadla první věc, ve které se cítila dobře – lehounké žluté šaty nad kolena s drobnými kvítky. Odhalené paže schovala do bílého sáčka a vše doplnila bílými páskovými sandálky.

„Dobrý den. Vivien Jonesová?“ vytrhla ji ze zamyšlení další pohledná mladá žena.

„Ano, jdu za panem Fabbrim,“ usmála se na ultraštíhlou černovlásku, která ji uváděla do konferenční místnosti.

„Vydržte chviličku, jednání za chvilku začne. Pánové mají drobné zpoždění. Nicméně pan Fabbri vám tu nechal materiál k prostudování,“ a s tím jí černovláska podala těžký šanon a elegantně odplula z místnosti.

Vivien se rozhlédla po prostorné kanceláři, která by mohla hravě sloužit jako vstupní hala do mužského ráje – na vysokém černém koberci stál kovový stůl s prosklenou deskou. Každá z dvaceti židlí byla potažena černou kůží a byla nesmírně pohodlná, jak Vivien záhy zjistila. Na stěnách byly místo obrazů širokoúhlé obrazovky a na konci místnosti u tří kožených sedaček stál prosklený a perfektně vybavený bar. Jenže ani velkorysá plocha oken a výhled na město ji nedokázaly potěšit. S povzdechnutím položila těžký šanon na stůl a zběžně ho prolistovala – Matteo Fabbri představoval svoji firmu Star Dreams, která měla monopol na distribuci luxusního zboží pro horních 10 000. Ve svých obchodech a hotelových komplexech po celé Itálii, Španělsku a Francii nabízel movitým klientům nejlepší šampaňské, kaviár, doutníky, auta, dostihy, ubytování, relaxaci... prostě všechno, na co si jen bohatý multimilionář mohl vzpomenout. V druhé polovině byla nabídka Ryana Maclachlana, který se chtěl do Fabbriho sítě zapojit se svojí značkou whisky. Desítky stran historie výroby, distribuce i kontroly kvality následovány vizí obou podnikatelů na vzájemnou fúzi.

Vivien unaveně odstrčila šanon a vytáhla z kabelky telefon.

Potřebuju se ještě jednou ujistit, že ta suma je tak strašně vysoká, třeba se spletli – přemítala, zatímco se ve sluchátku ozývalo vyzvánění.

„Haló? Tady Vivien. Moc se omlouvám, můžete mě prosím spojit s paní ředitelkou? Ano, počkám. Dobrý den paní Morisová, vím, že máte spoustu práce. Volám jen, abych se ujistila, že ta částka, co jste mi poslala, je správně,“ začala s nadějí v hlase, která se po chvilce vytratila. „Nic se nezměnilo? Aha, chápu. Ne, rozhodně jsem si nemyslela, že jste to špatně spočítali, jen jsem prostě měla chvilku času, tak jsem se chtěla ujistit. Ano, chápu – také mám práci. Na slyšenou,“ zaklapla telefon a zavřela oči, aby se nerozbrečela.

Proč mě to nenapadlo dřív? Měla jsem s něčím takovým počítat a udělat si alespoň malou finanční rezervu.

Když dojde na peníze, nikdo nemá slitování – sklopila poraženě hlavu.

A právě v tom okamžiku se rozletěly dveře konferenční místnosti a dovnitř se nahrnula skupina čtrnácti mužů v dokonale padnoucích oblecích.

Vivien vyskočila ze židle a rozhlížela se po hloučku. Hledala svého nového šéfa Mattea Fabbriho. Agentura jí pochopitelně připravila klientovu složku, ale fotka u ní připomínala spíš playboye ve středních letech na nočním tahu. A jak tak pozorovala muže, kteří se k ní pomalu otáčeli, začala chápat, že tihle všichni vypadají obdobně.

Bože! Co to je za společnost? To tu všem dávají extra testosteron? – uvažovala a nechápala, co je na ní tak fascinujícího, že na ni všichni muži zírají.

Poslední dva příchozí se ve dveřích zarazili.

„Kdo to je?“ zeptal se šeptem Ryan Maclachlan svého budoucího partnera.

„Naše rozptýlení pro další dny,“ potutelně se zašklebil Matteo Fabbri.

„Překladatelka,“ dodal, když viděl, jak se na něj Ryan nechápavě podíval. Pak se pohled obou opět upnul zpátky k ženě, která stála zády k oknu a vůbec netušila, jakou jim kombinace ostrého slunce a tenkých letních šatů připravila nečekanou podívanou...

Hm, není to žádná nezkušená holčička. Flirtovat umí i beze slov – běželo Ryanovi hlavou, když si prohlížel půvabnou blondýnku před sebou. Přiléhavé sáčko mohlo jen těžko skrýt bujné poprsí a prosvítající látka šatů byla rozkošnou kulisou pro pěkně tvarovaná stehna a svůdně kulaté boky. Kdyby přišla v plavkách, nemohla muže v místnosti nažhavit víc. Trapnou chvilku zírání ukončila sama Vivien.

„Dobrý den, jsem Vivien, vaše překladatelka pro nadcházející měsíc,“ promluvila a vykročila s napřaženou pravicí k Matteovi. Odmítala se podívat na muže vedle něj. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, že se bála, že ho všichni uslyší. Vůbec se nepoznávala, tohle se jí nestávalo. Byla přece zvyklá pracovat pod tlakem, překládat i deset hodin vkuse. Nevadil jí ani ryze mužský kolektiv... jenže tady to byla spíš sbírka hřebců s mužně dokonalými šéfy. Na Mattea Fabbriho se díky agentuře a rychlé prohlídce internetu jakž takž připravila. Vysoký, souměrný čtyřicátník. Obličej s rovným dlouhým nosem a hluboko posazenýma očima mu rámovaly černé vlnité vlasy. Pochopitelně perfektně sestříhané dle poslední módy. Ovšem muž vedle něj byl jako zjevení z romantické telenovely. Vzhledem k jeho hypnotizujícímu hnědému pohledu si Vivien uvědomovala jen jeho výšku a krásný obličej.

„Dobrý den Vivien, říkejte mi Matteo. Tohle je můj obchodní partner Ryan Maclachlan,“ vytrhl ji ze zamyšlení Matteo a ukázal směrem ke svalnatému a bezmála dva metry vysokému muži.

Když Vivien zaklonila hlavu a jejich pohledy se setkaly, přišla o řeč i o dech. Z opálené tváře ji upřeně pozorovaly veliké hnědé oči plné zájmu. Dojem romantického hrdiny umocňovaly tmavě hnědé vlasy, které mu spadaly v neposlušných pramenech do očí a vzadu končily až na ramenou. Kolem rtů měl vrásku z drobného pobaveného úsměvu mizející v několikadenním strništi vousů, které nosil evidentně schválně.

„Do-dobrý den,“ hlesla tiše, a aniž by čekala na odpověď, okamžitě se věnovala Matteovi. „Jestli jste připraven, pane Fabbri, můžeme začít. Předpokládám, že budu tlumočit z italštiny do angličtiny. Přejete si simultánní překlad, nebo dáváte přednost tlumočení po blocích?“ chrlila ze sebe nervózně a odmítala se dívat kamkoliv jinam, než na svého nového šéfa. A zatímco Matteo domlouval detaily a ostatní se usazovali kolem stolu, Ryan si slečnu překladatelku pečlivě prohlížel od hlavy až k patě.

Snaží se mě upoutat předstíráním rozpaků? Nebo je vážně nervózní? To by byla vítaná změna po těch davech protřelých lovkyň, co o ně pořád zakopávám – běželo mu hlavou, i když už seděl u stolu a listoval materiály, které si donesl.

Ale co, ať si je třeba neposkvrněná panna, mně to může být jedno. Nejsem tu kvůli povyražení, ale práci – a s tím se ponořil do plynulého proslovu Mattea a jeho překladatelky.

Vivien s každou další minutou získávala pevnou půdu pod nohama. Soustředila se na dokonalou intonaci a milé vystupování.

Během pár hodin získala úplný přehled o společnosti. Kromě majitele Mattea tu bylo dvanáct sekčních ředitelů. Ti měli na starosti vždy hotel a síť obchodů v přidělené oblasti Itálie, Španělska či Francie. Na obrazovkách běžela prezentace jednotlivých oblastí. Ačkoliv Matteo se sám anglicky domluvil bez problémů, jeho dvanáct ředitelů na tom bylo mnohem hůř. Hlavně co se technických výrazů týkalo. A jak se zdálo, ani Ryan Maclachlan na tom nebyl s italštinou nejlépe. Vivien tedy pečlivě překládala, sem tam se usmála nebo gestem doprovodila vysvětlování. Den plynul jako voda, a než se nadála, sluneční dopoledne se přehouplo na příjemné šero začínajícího večera.

„Tak to by asi k dnešnímu dni stačilo,“ protáhl se ve své židli Matteo. „Teď si dáme dvouhodinovou pauzu a všichni se pak sejdeme v mém podkrovním apartmá a oslavíme naši fúzi,“ s tím se otočil na své podřízené a svižnou italštinou s nimi začal řešit podrobnosti následujícího měsíce. Vivien se tak vlastně až nyní dozvěděla, že Matteo změnil program a z měsíce tlumočení v hlavní budově se stane měsíc cestování po všech pobočkách Matteova koncernu! Než se ale stačila ohradit, že na nic podobného není připravená, natož aby jezdila po jednotlivých obchodech, padl na ni stín a obklopila ji příjemná mužská vůně. Jako ve snu pootočila hlavu a uvědomila si, že ji sledují oříškově hnědé oči Ryana Maclachlana. Ve chvilce její nepozornosti si přivlastnil křeslo vedle ní.

„Těšíte se na poznávací cestu?“ zeptal se hlubokým hlasem. Vivien byla ráda, že sedí, protože se jí pod stolem okamžitě začala třást kolena. Pronikavé oči s neskrývaným zaujetím pozorovaly každý její pohyb. Rukou se jí zlehka, jakoby náhodou, dotkl lokte. Osobitá vůně připomínající moře, podtón exotického dřeva a čisté mužské pokožky ji připravila o poslední zbytky soustředění. Naprosto bez sebekontroly se utopila v Ryanově pohledu a nechtěla vnímat nic jiného než přítomnost toho velikého muže, kterému se instinktivně chtěla choulit v náručí. Vypadalo to, jakoby se pro ni zastavil čas – měl tak krásné oči s dlouhými řasami. Výrazné rysy tváře zjemňovala plná ústa, která se smyslně roztáhla v mírném úsměvu a nadělala mu kolem koutků vějířek pobavených vrásek. Vivien polkla a nevědomky si jazykem přejela suché rty. V ten okamžik pocítila, jak ji po ruce konejšivě hladí Ryanovy dlouhé štíhlé prsty.

„Nechtěl jsem vás vyvést z koncentrace, ale určitě se vám to bude líbit, i když je na vás vidět, že jste s tou cestou nepočítala. Dovolím si vám dělat průvodce,“ promluvil na ni opět tím podmanivým hlasem.

Bože! Vždyť on mluví a já tu na něj civím jak malá holka na výlohu cukrárny – problesklo Vivien hlavou. Okamžitě sklopila oči. Cítila, jak jí hoří tváře.

„To záleží na rozvrhu pana Mattea. Nevím, jestli mě uvolní,“ tiše špitla.

Ryan se k ní naklonil, až se rty málem dotýkal jejího ouška: „O to se postarám. Stejně jako se postarám, abyste se ani chvilku nenudila.“ S těmi slovy se zvedl a dlouhými kroky odešel z konferenční místnosti.

Vivien se za ním nevěřícně dívala. Co to mělo znamenat? Co jí to vlastně nabízel – práci, rozptýlení, sex... nebo všechno najednou? Přece se nenechá rozhodit jedním pěkným chlapem!

Zatraceně pěkným chlapem – šeptalo jí podvědomí.

Jako v mlžném oparu si posbírala věci, objemnou složku o fúzi a od elegantní sekretářky u dveří dostala velikou obálku. Probrala se až na ulici, kde se osvěžující večerní větřík postaral o její návrat do reálného světa. V obálce byla adresa Matteova hotelu, klíč k vlastnímu pokoji a seznam s instrukcemi pro dnešní večer.

„Fajn,“ nakopla vztekle kamínek na chodníku. „Po celém dni nemám ani chvilku volna. Copak mě potřebují pořád? To si neumí objednat ani pití na baru?“ brblala si a svižně vyrazila k hotelu, kde, aniž to tušila, se jí už za pár hodin měl život změnit v ještě větší emocionální chaos.

Ryan se líně rozhlížel kolem sebe. Večírek byl v plném proudu. Všude postávalo spousta mužů v neformálním oblečení a kolem nich se točilo množství žen, které byly naopak ve večerních šatech, co nenechávaly moc prostoru pro mužskou fantazii. Každý třímal v ruce nezbytnou skleničku a nálada stoupala úměrně s vypitým alkoholem. Italský temperament Matteových podřízených už povážlivě balancoval na hranici seriózního večírku a uvolněné zahradní párty. Uvolněná atmosféra strhávala sebeovládání dalších pozvaných mužů. Z obchodních řečí už se dávno všichni dostali k mnohem zábavnější konverzaci, o čemž mimo jiné svědčily i důvěrnější dotyky přítomných žen. Jen hrstka z nich byla skutečně pracovně angažovaná v Matteově byznysu s luxusním zbožím. Zbytek byly asistentky, tajemnice, koordinátorky... prostě jak bylo potřeba, pokud jste hledali oficiální pojmenování pro příjemnou ženskou společnost. A mezi tím vším proplouvala drobná postava Vivien, která na první pohled do uvolněné zábavy ne a ne zapadnout. Černé pouzdrové šaty bez rukávů jí končily nad koleny, vlasy měla opět ve svém přísném drdolu a krk a drobná ouška jí zdobily perličky.

Žádný výrazný make-up, žádné závratně vysoké podpatky a místo afektovaného smíchu jen tiché monotónní překládání, kdykoliv ji někdo z přítomných potřeboval. Jenže místo aby kvůli nedostatku sexy šatů působila nudně, její tělo bylo magnetem pro přítomné muže. I Ryan zatajil dech při pohledu, jak se jí při chůzi svůdně pohybují oblé boky. A když se otočila, nikdo nemohl přehlédnout, že šaty jen ztěžka krotí bujné tvary štědrého hrudníku. Plnost ňader na celý sál doslova křičela a Ryana začaly brnět ruce. Měl nutkavou touhu pohladit tu hojnost a přesvědčit se, čím ho Vivienino tělo dokáže překvapit. Ta touha byla tak silná, že cítil, jak mu ve slabinách začíná pulzovat krev. Jen velmi těžko se znovu soustředil na rozhovor, který se vedle něj vedl. V hlavě se mu rozehrál příběh, kde něžnou Vivien beze spěchu vysvléká a každou obnaženou část vášnivě líbá. Představy byly tak reálné, že by přísahal, že na svých rtech cítí jemnou pokožku vzrušeného ženského těla.

Dost! Nejsem žádný puberťák, co nedovede krotit pudy – okřikoval se v duchu a se zaťatými čelistmi dostal tělo pod kontrolu. Ponořil se do nudného vyprávění postaršího muže, který vysvětloval přednosti italských vín před francouzskými. Zatímco mužík rozhazoval malýma tlustýma rukama, jeho vysoká a štíhlá společnice se k němu tulila, a přitom vrhala vášnivé pohledy po Ryanovi. Nebylo pochyb, na co myslí. Ale i když by normálně Ryan na její flirtování odpověděl, dnes nemohl z hlavy vymazat něžný pohled plaché Vivien a její sexy oblé tvary.

Bude to pěkně dlouhý večírek – pomyslel si. Zdvořile se rozloučil a začal se přesouvat k další skupince. V tomhle líném tempu plynula hodina za hodinou...

Vivien už začínaly bolet nohy a od neustálého zdvořilého usmívání jí tváře strnuly v křeči. Byla sice zvyklá na dlouhé hodiny postávání a konverzace, ale to ji netrápily problémy jako dnes. Ani dlouhý večírek nedokázal zahnat tu hrůznou sumu, kterou bude muset sehnat v co nejkratším čase. Navíc jí při překládání každá zmínka o ceně diamantů pro milenku nebo o platbě za nové auto jen jitřila nervy.

To je zlý sen! Stačil by zlomek jejich peněz, a měla bych po problémech! Nemusela bych se nervovat a vše by se vrátilo do starých dobrých kolejí – honily se jí myšlenky hlavou. A najednou ji osvítil nápad. Šílený nápad! Ale zoufalé situace vyžadují zoufalá rozhodnutí. Požádá svého nynějšího šéfa o půjčku. Koneckonců, kolem ní se uskutečňují transakce za miliony, a ona potřebuje jen zlomek této sumy. Navíc všechno splatí, takže co může pracháč jako Matteo Fabbri ztratit? Jakmile se rozhodla, jako by jí z krku spadl těžký kámen.

Ano, je to jediné východisko – ubezpečovala se, zatímco očima hledala šéfa. Začala se prodírat davem rozvášněných lidí, kteří místo aby ve dvě hodiny ráno zívali a trousili se domů, naopak byli stále veselejší a hlučnější. Zábava gradovala, spousta párů tančila a už se ani nesnažily skrývat důvěrné doteky. Bar byl v obležení a společensky podroušení muži si bez uzardění prohlíželi přítomné ženy a polohlasně komentovali jejich přednosti. V tomhle zmatku bylo těžké Mattea najít. Vivien nenápadně nakukovala do všech přilehlých pokojů. Sem tam sklopila oči a dělala, že nic neviděla. Štěstí měla až v rohové pracovně s otevřenými dveřmi na balkon. Matteo právě vcházel z balkonu do místnosti a uvolněně se smál. Vivien využila momentu překvapení, vklouzla do místnosti, zavřela za sebou dveře a zamkla. Cvaknutí zámku zmrazilo úsměv na Matteově tváři. Vystřídalo ho zvednuté obočí a pohled plný očekávání.

„Ale ale, copak to má malá překladatelka kuje za pikle?“ rozzářil mu obličej úsměv a v očích se mu usadil pohled dravce. Nepřítomně postavil skleničku s pitím na stůl a pomalým krokem se vydal k Vivien.

„To se dělá, zamykat se se šéfem v jeho pracovně?“

Hluboký hlas sebral Vivien poslední zbytky odvahy. Nebo rozumu?

„Matteo, musím s vámi mluvit...“

„Musím s tebou mluvit! Měl jsem pocit, že si tykáme,“ zašeptal jí už u ucha a chytil ji za drobné dlaně.

„Já... já jsem tě chtěla o něco požádat.“

„Hm, co bych mohl odmítnout tak kouzelné bytosti v hříšně pozdní hodinu?“

„No, já jsem skutečně zoufalá a ty jsi moje poslední záchrana. Slibuji, že vše, o co tě požádám, je pro mě životně důležité. Na všechno sepíšeme smlouvu a já vše vyrovnám do stanoveného data,“ sypala ze sebe Vivien a nevšimla si, že Matteův roztoužený pohled se nezadržitelně mění na ostražitý.

„Počkej, Vivien, o co přesně mě žádáš?“

„Já bych potřebovala půjčku,“ špitla se skloněnou hlavou.

„Hm, tak půjčku,“ zavrněl Matteo jako mlsný kocour. „A jak vysoká by ta půjčka měla být?“

„230 tisíc,“ špitla Vivien tiše a cítila, jak hanbou rudne až za ušima.

„Tak to, co tě vehnalo do mojí náruče, jsou peníze,“ ztišil hlas Matteo a přitáhl si Vivien k sobě ještě blíž. Skloněnou hlavou narazila do mocného hrudníku a z jeho dechu teď jasně cítila vůni tabáku a whisky. Zřejmě toho dnes hodně vypil, protože jeho pohyby nebyly až tak jisté. Dokonce udělal dva kroky dozadu a stabilitu si zajistil opřením o desku masivního pracovního stolu. Pochopitelně Vivien si přitáhl opět k sobě.

„Matteo, klidně to necháme na zítřek, až se budeš cítit lépe.“

„Ale kdepak, já se cítím moc dobře. Zvlášť když tě mám u sebe, pusinko,“ šeptal jí dál do ucha.

„Matteo, já mluvím vážně, já ty peníze potřebuju...“

„...a taky je dostaneš. A nic nemusíme ani sepisovat,“ skočil jí do řeči, zatímco ji hladil prsty po ruce.

„Jak nemusíme nic sepisovat? Já ti nerozumím.“

„Ale brzy porozumíš. Zítra v osm večer za mnou přijdeš a já ti ty peníze dám. Tedy pokud na mě budeš moooc hodná.“

Do Vivien jako by uhodil blesk. „Ty mně chceš zaplatit za sex?“

„Říkejme tomu raději oboustranně výhodná chvilka vášně.“

„To... to nemůžeš myslet vážně,“ koktala Vivien naprosto v šoku.

„To si piš, že to myslím vážně,“ zpod přivřených víček si ji líně prohlížel od hlavy k patě. „Jsi takový malý dáreček a moc se těším, až si tě rozbalím,“ s tím se otočil a dopil whisky ve skleničce.

„Je to jen na tobě pusinko, zítra v osm ti pomůžu. Stačí jen přijít.“

„Matteo, já chtěla půjčku, kterou ti budu poctivě splácet! Ne sex na jeden večer, a navíc ve tvém apartmá, kde tě všichni znají.“

„Máš pravdu, trochu to změníme – takže zítra v osm večer v recepci hotelu Hilton dostaneš obálku s klíčem od našeho pokoje. Tak a teď utíkej, než si to rozmyslím a vezmu si tě hned tady,“ a s tím se k ní naklonil a políbil ji. Vivien byla v naprostém šoku – jeho vlhké rty ji obemkly a svázaly. Ovanula ji vůně whisky a teprve všetečná ruka, která jí sevřela zadeček, ji probrala.

Odstrčila Mattea a začala couvat ke dveřím.

„Já už radši půjdu,“ šátrala po klice a chvatně odemkla. Na cestě z pracovny ji doprovázel Matteův hrdelní smích.

Kapitola 2

To je snad zlý sen! Probudím se, a všechno bude jinak,“ potichu si šeptala Vivien a proplétala se bujarým večírkem pryč k východu. Nekoukala napravo ani nalevo, ignorovala pozvání na skleničku, a dokonce si ani neuvědomila, že když se snažila protáhnout východem na chodbu, někdo ji v tlačenici poplácal po zadečku. Musela na vzduch a projít se. Protože její pokoj byl jen o patro níž, musela ven z hotelu.

Rychle pryč, než se zhroutím – opakovala si Vivien jako modlitbu a hnala se k soukromému výtahu, který ji během chvilky dovezl do haly hotelu. Ale ani na ulici, kde ji ovanul chladný noční vzduch, nenašla úlevu a s pocitem ponížení a bezmoci šla jako ve snu pryč. Pryč od hotelu, pryč od děsivé nabídky, pryč od Mattea...

V tu samou dobu, kdy Vivien prchala od hotelu, Ryan vystoupil z přítmí balkónu a vkročil do pracovny.

„Co tě tak pobavilo?“ zeptal se Mattea, rozhodnutý nepřiznat, že celý jeho rozhovor s Vivien vyslechl.

„Jen taková epizodka,“ zachechtal se Ital a na papírek si psal pozámky, které chvatně strčil do kapsy saka.