Bob Gajda

Dva roky v zeleném

www.dvaroky.wz.cz

Vydání druhé, 2024

Vydání druhé, 2024

© Bob Gajda

Cover © Bob Gajda

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-181-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-182-7 (mobi verze)

www.dvaroky.wz.cz

www.vydavatelstvi-eknih.cz

O knize

Když Karel Koura nastupuje v roce 1979 základní dvouletou vojenskou službu, vůbec netuší, jaká dobrodružství ho očekávají.

Po počátečním výcviku v brněnských Jaselský kasárnách (VÚ 6397) skončí v Praze-Vidouli u protivzdušné obrany (VÚ 2516).

Zde je svědkem každodenní vojenské rutiny, kterou kniha detailně zachycuje, ale i téměř neuvěřitelných případů, které se udály na velitelském sále při sledování nepřátelských špionážních letadel kroužících kolem našich státních hranic.

Kniha je napsaná podle skutečných událostí, které se odehrály mezi dubnem roku 1979 a březnem roku 1981, a je důkazem toho, že se na vojně může stát cokoliv jak v dobrém, tak i ve zlém.

Jména vojáků, důstojníků a dalších osob jsou úmyslně pozměněná.

Varování: V knize se vyskytují sprostá slova. Kniha je nevhodná pro čtenáře do patnácti let.

Nástup na vojnu

Když se Karel Koura loučil před domem s rodiči, bylo asi deset minut před půl sedmou hodinou. Autobus mu za chvíli odjížděl ze zastávky, která byla vzdálená asi deset minut cesty od domu, kde bydlel, do Brna, kam měl narukovat na vojnu k vojenskému útvaru 6397.

Neměl ani tušení, co je to za útvar, kde se v Brně nachází a kam že to vlastně rukuje. V ruce, tedy v té pravé, držel hadrovou modrou kabelu, v níž měl hygienické potřeby, příbor, visací zámek, propisovací tužku a dopisní papíry.

„Tak ahoj, Karle, a brzo napiš, ať víme, kde tam v Brně seš,“ loučila se podáním ruky se synem paní Kourová, a přitom měla v očích slzy.

„Ahoj mamko. A nebreč, však já ti napíšu, kde su,“ loučil se s maminkou Karel Koura.

„Tak ahoj Karle. Ať z tebe vojna udělá za ta ty dva roky chlapa,“ loučil se se synem tatínek jako chlap s chlapem.

„Ahoj taťko. Třeba udělá,“ loučil se s tatínkem Koura mladší a dodal: „Já už radši pudu, ať mně neujede autobus,“ řekl oběma rodičům, přešel na protější chodník a šel nahoru na autobusovou zastávku.

Sice se o něj taky pokoušely slzy, ale ustál to jako chlap, který byl pevný v kramflecích. U autobusové zastávky už čekal jeho kamarád Milan Skalák, který to měl k autobusové zastávce polovinu cesty. Taktéž v ruce držel hadrovou kabelu.

„Čau Milane, taky jedeš do Brna?“ pozdravil ho Koura.

„Čau Karle, taky,“ pousmál se Milan.

„Milane, víš, ke kterému útvaru rukuješ? Já mám na povolávacím rozkazu číslo VÚ 6397, ale nevím, co je to za útvar a kde v Brně je,“ ukazoval Koura povolávací rozkaz Skalákovi. „Já taky nevím, co je to za útvar, vím jen že je to někde Brně-Slatině,“ ukázal Skalák Kourovi svůj povolávací rozkaz, který před tím vytáhl z náprsní kapsy kabátu.

„No, necháme se překvapit,“ zauvažoval Koura, podíval se doleva k obecnímu úřadu a když viděl, jak se dolů od Kubíčkových blíží autobus, řekl: „Už nám to jede.“ Autobus zastavil, a Koura se postavil jako pátý do řady. „Brno,“ řekl Koura, když vstoupil do autobusu. Řidič vytáhl z kožené tašky jízdenku, na dvou místech ji procvakl speciálními kleštěmi a podal ji Kourovi se slovy: „Třináct korun.“ Ten zaplatil papírovou dvacetikorunou a dostal od řidiče sedm korun nazpět. „Děkuji,“ řekl Koura.

Za ním nastoupil Milan Skalák. Oba postupovali k prostředním dveřím, dál už to ani nešlo, protože autobus byl plný lidí. Poté se autobus rozjel, projel okolo dukovanského zámku, kde bylo doškolovací středisko mladých veterinárních lékařů a ošetřovna, a pokračoval směrem na Jamolice, kde na horní a dolní zastávce přistoupilo asi po pěti lidech. Poté autobus pokračoval na Polánku, kde na zastávce naproti hospodě přistoupili tři lidi, projel Polánkou, na jejímž konci odbočil doleva směrem na Ivančice. Tam nejprve asi patnáct lidí vystoupilo a poté asi deset nastoupilo, takže byl autobus opět pořádně nacvaklý.

Po výjezdu ze zastávky autobus odbočil doprava, asi po sto metrech na křižovatce doleva a asi po dalších sto metrech opět doprava a pokračoval směrem na Neslovice, kde nezastavoval a pokračoval po hlavní silnici směrem na Tetčice, projel okolo pily a vlakového nádraží přes vlakové koleje, vystoupal do prudkého kopce a potom na konci silnice vjel na dálnici směrem na Brno.

Konečnou bylo autobusové nádraží naproti hotelu Grand, zastávka číslo jedenáct. Po celou cestu se jak Koura, tak Skalák drželi madla nade dveřmi uprostřed autobusu. Vzduch v autobusu byl těžký, vydýchaný, protože se celou cestu vůbec nevětralo a nikoho z cestujících ani nenapadlo otevřít okénko.

Oba vystoupili a šli směrem k vlakovému nádraží, které bylo vzdáleno od toho autobusového asi necelých sto padesát metrů. Nešli ale sami. Podle oblečení a tašek v rukou poznali, že další a další kluci jdou taktéž k vlakovému nádraží, kde se srocovali a čekali, co se dál bude dít. Čekali asi dobrou půlhodinu, než začali postupně přijíždět vojenské zaplachtované pragovky, ze kterých vystupovali poddůstojníci, desátníci, četaři či svobodníci a vykřikovali čísla jednotlivých vojenských útvarů.

„Karle, já už musím jít, četli číslo mýho útvaru. Tak čau,“ rozloučil se s Kourou Skalák a odešel k autu.

„Tak čau, Milane,“ odpověděl Koura Skalákovi a ani ne po minutě zaslechl: „Všichni, kdo rukujou k vojenskému útvaru 6397, tak pojďte tady k tomu autu,“ vykřikoval jakýsi desátník střední postavy.

„Tak pohyb, pohyb!“ popoháněli další poddůstojníci odvedence, aby rychleji lezli do přistaveného auta.

Odvedenec Koura nastoupil mezi posledními a sedl si hned na kraj, aby dobře viděl ven. Vedle něho seděl o půl hlavy menší odvedenec, který se mu lámanou slovenštinou představil.

„Já sa volám Kerekeš.“

„Koura. Ty seš Slovák?“

„Nie. Já som Maďar,“ přiznal Kerekeš.

„To máš jedno, stejně tady budou kluci z celý republiky,“ usmál se Koura na Kerekeše a pokoušel se pohledem přes plachtu zjistit, kam je auto vlastně odváží.

Vezlo je neznámo kam, dál už to bylo Kourovi úplně jedno. Sám to v Brně prakticky vůbec ani neznal, věděl jenom, jak se dostane šalinou do Bystrce a autobusem do Líšně. Kam směřovalo auto s odvedenci, neměl ani nejmenší tušení, což vlastně z nastávajících vojáků neměl nikdo. Všiml si, že auto jede asi po dvě stě metrů dlouhé silnici, kde odbočilo doleva, poté znovu doleva a asi po sto metrech zastavilo. Všem bylo jasné, že už jsou na místě, že jsou v kasárnách, které všichni viděli poprvé v životě.

„Tak vystupujeme, pohyb!“ pobízel vystupující vojáky jakýsi svobodník o hlavu vyšší než Koura. „Tak pohyb, pohyb!“ zdůrazňoval onen zmiňovaný svobodník a na první pohled na něm bylo vidět, že se v něm neskrývá nic dobrého.

Všichni postupně vyskákali z auta, tedy z jeho korby, a stáli pod velkou košatou lípou, která mohla mít v průměru něco ke dvěma metrům a vysoká mohla být kolem dvaceti metrů. Její koruna se vypínala až nad budovu roty.

Potom vcházeli dvojitými dveřmi na rotu a šli po schodech nahoru až do prvního patra, což jim ukázal jakýsi svobodník, dozorčí roty. Tam byli dalšími poddůstojníky nasměrováni do větší místnosti, možná učebny, kde postupně nafasovali všechny věci, které budou jako vojáci potřebovat.

„Mně ta čepice nějak špatně sedí,“ stěžoval si po jejím nasazení vojín stojící před Kourou, když si na hlavu nasadil asi třetí maskáčovou čepici.

„Jak se jmenujete, soudruhu vojíne? A nevymýšlíte si? Nepřeháníte to?“ zeptal se důrazně vojína svobodník, který měl ten úsek na starost.

„Já si nevymýšlím a mně fakt ty čepice nějak špatně na hlavě sedijou,“ řekl trochu přihlouple nastávající vojín. „Jo, ta už je dobrá,“ řekl po vyzkoušení páté čepice vojín.

„Jak se jmenujete, soudruhu vojíne,“ zajímalo svobodníka, a řekl to dost přísným hlasem.

„Vojín Hyský.“

„Říkáte Hyský. Soudruhu vojíne, vás já si budu pamatovat. Na vás si dám pozor!“ upozornil poddůstojník vojína Hyského.

Vojín Koura potíže s čepicí neměl. Hned ta první, co mu podal poddůstojník, mu sedla jak ulitá.

Po nafasování vojenských věcí nechali poddůstojníci všechny vojáky nastoupit na chodbě, začali číst čísla pokojů a vojíni jeden po druhém z chodby odcházeli po schodech nahoru. Koura šel s Hyským společně do schodů a po cestě se ho zeptal:

„Cos blbnul s těma čepicema, tobě fakt žádná neseděla, nebos to dělal schválně?“

„Ale seděla. Řekl jsem to jenom tak,“ pousmál se Hyský.

„Dobře. Ale co když si na tebe ten blbec doopravdy zasedne?“ varoval Hyského Koura.

„Tak zasedne. No a co. Nějak to snad přežiju. Já na něho stejně seru,“ řekl Hyský.

Když vystoupali po schodech, odbočili doprava a šli až na konec chodby k protějším dveřím, kde již čekali ostatní vojáci.

„Tady do těch plechových skříněk si dejte zatím věci, které jste nafasovali, srovnáte si je až potom. Až si je uložíte, půjdete se mnou, já vás zavedu k holičovi a ten vás ostříhá, že se někteří z vás ani nepoznáte,“ řekl všem vojákům, kteří stáli na chodbě u pokoje, onen svobodník, který je pobízel při seskakování z auta. Všichni vojáci si jen tak cik cak dali věci do skříněk, zamkli je a pod vedením svobodníka šli dolů o poschodí níž, do jiné učebny, kde byli tři holiči a již netrpělivě čekali na vojáky, aby mohli začít vykonávat svoje řemeslo. Vojín Koura přišel na řadu až asi sedmý nebo osmý. Sedl si na židli a kolem krku až dolů k nohám dostal na sebe jakousi ochranu z plátna. Hned poté mu na hlavě a okolo uší začala bzučet mašinka. Stříhání u něho netrvalo dlouho, protože se nechal ostříhat ještě v civilu, což bylo rozumné, protože přijet na vojnu s hárem jako někteří kluci, kteří měli vlasy ještě delší než po ramena, bylo velice opovážlivé.

Když byli všichni vojáci po vojensku ostříháni a čekali na chodbě před střihací místností, řekl jim tentýž svobodník, který je měl na starosti:

„Tak vojáci, teď si běžte vzít ze skříněk mýdlo a šampón a pudete se vykoupat, aby z vás doktoři neomdleli, až pudete na kontrolu, tedy na prohlídku.“

„Teď hned, soudruhu svobodníku?“ zeptal se s určitou dávkou ironie jeden z vojáků. „Samozřejmě že hned. Hned po vykoupání se de na prohlídku,“ zdůraznil svobodník.

Všichni vojáci utíkali po schodech nahoru, jeden po druhém odemykali své skříňky a brali si z nich věci na koupání.

Když stáli připraveni u skříněk za neustálého dozoru soudruha svobodníka, ten zavelel.

„Tak a teď poklusem dolů. Já vám ukážu, kde je sprcha.“

Koupelna byla dole, hned za vchodovými dveřmi vpravo. Všichni se svlékli, vlezli do koupelny pod sprchy, což znamenalo namočit, namydlit, umýt vlasy šamponem, osprchovat se, utřít, obléct se znovu do tepláků, jít si uložit věci zpátky do skříněk, seřadit se před rotou pod košatou lípou a čekat na povel k odchodu na ošetřovnu k doktorovi.

„Tak dem na prohlídku, už je tam volno,“ řekl vojákům nastoupeným pod lípou svobodník, když zjistil, že jsou všichni osprchovaní a nastoupení.

Ošetřovna byla vzdálená od roty asi třicet metrů rovně po chodníku. Nejprve minuli po levé straně popelnice, poté malý asfaltový plácek velký asi 10krát 15 metrů a pak už následovala ošetřovna. Vešli do dveří, šli po chodbě asi pět metrů, poté odbočili doprava, kde na chodbě čekali, až je vojenský doktor bude jednoho po druhém volat do ordinace.

„Tak pojďte, vojíne,“ řekl po otevření dveří zřejmě vojenský lapiduch a ukázal na vojína Kudlu.

Ten vstoupil do ordinace a pobyl tam asi deset minut.

„Co ti tam všechno dělali?“ zajímalo další vojáky, když vyšel Kudla z ordinace.

„Doktor mě poslechl zepředu i zezadu, pak mně píchl do prdele tetanovku a nakonec mně udělali výtěr z krku,“ popsal Kudla postup prohlídky a bylo na něm vidět, že mu ten výtěr vůbec nedělal dobře.

„Já ten výtěr nepřežiju, já se z něho udusím. Já jsem dělal v dolech a to si z vás nikdo neumí představit, co to je,“ řekl všem s obavami asi metrákový voják a vstoupil do ordinace.

Když zmíněný voják za deset minut vyšel ven z ordinace, dusil se a nadával: „To jsou ale blbci a čuráci, já jsem jim říkal, že se budu po výtěru dusit a oni mně ho stejně udělali,“ kašlal a neustále se dusil a kašlal. Přitom nadával: „Do prdele! Blbci jedni!“

Nemohl ani dechu popadnout, tak ho dva vojáci vzali mezi sebe a odvedli ho raději ven na čistý vzduch.

Asi za dvě minuty přišel na řadu vojín Koura, který vstoupil do ordinace.

„Jméno a příjmení?“ zeptal se vojenský doktor.

„Vojín Koura. Tady mám vojenskou knížku,“ řekl a podal ji doktorovi.

„Dobře,“ řekl doktor a položil Kourovu vojenskou knížku na stůl.

Poslechl si Kouru jak zepředu, tak i zezadu, podíval se mu bůhví proč do očí, poté mu cosi zjišťoval pohmatem nad přirozením a řekl mu: „Lehněte si, soudruhu vojíne, támhle na tu postel a trenky si kousek sundejte.“

Když ležel vojín Koura na posteli s trenkami staženými na půl žerdi, píchnul mu doktor protitetanovou injekci. Kouru to trochu zabolelo, poněvadž to nebylo vůbec příjemné, ale on to nedal vůbec najevo, jako správný chlap se zachoval. Když si natáhnul trenky, vstal z postele a doktor se ho zeptal: „Jinak žádné zdravotní potíže nemáte?“

„Ne, nemám. Akorát jsem od malička neměl zdravý nohy. Když jsem se narodil, tak jsem měl levou nohu vykloubenou a pravou v kloubu nedorostlou,“ odpověděl Koura doktorovi.

„V pořádku, to tady v papírech máme. Nic jiného nemáte?“ zeptal se Koury doktor a přitom se díval do papírů. Poté se podíval opět na Kouru a řekl: „Otevřete pusu, uděláme vám výtěr.“

Vojín Koura otevřel pusu, doktor mu udělal v krku výtěr jakýmsi dezinfekčním roztokem a řekl: „Všechno, můžete jít.“

„Na shledanou,“ řekl Koura tak, jak byl zvyklý z civilu. Otevřel dveře a šel na chodbu, kde řekl: „Tak další pán na holení.“

„Tobě ten výtěr vůbec nic nedělá?“ zeptali se na chodbě Koury ostatní vojáci.

„Ne, mně to nic nedělá,“ odpověděl všem hrdinsky vojín Koura a šel se podívat ven. Když se vrátil zpátky na chodbu před ordinaci, čekal na ostatní vojáky, až budou mít po prohlídce.

Po skončení prohlídky se všichni vojáci vrátili zpátky na rotu a šli na pokoj. Tam na ně čekali dva poddůstojníci, jeden svobodník a druhý desátník, který byl o hlavu menší než svobodník, co je všude doprovázel.

„Jmenuji se desátník Svoboda. Jsem váš velitel družstva. Kdybyste měli nějaké problémy, jakékoliv, tak za mnou můžete kdykoliv přijít a budem je řešit spolu,“ představil se ten o šarži vyšší poddůstojník.

„Já se jmenuji svobodník Mantl,“ představil se ten druhý poddůstojník. Od prvního pohledu vypadal až moc důležitě.

„Tadyhle svobodník Mantl je můj zástupce. Zatím si srovnejte oblečení do komínků do skříněk na chodbě, pak máte asi hodinu volna a pudem na oběd. Civilní oblečení si dejte do papírových pytlů, které jsou nachystány na chodbě, a napište na ně jméno a příjmení a celou adresu. Na oběd se oblečte do béček a po obědě bude nástup dole na buzeráku,“ řekl všem vojákům na pokoji. Názorně všem na chodbě ukázal, jak takový komínek z košilí vypadá. Vojáci si rovnali věci za dozoru svobodníka Mantla.

Ona zmíněná hodina utekla všem vojákům rychleji, než oni sami předpokládali. Věci měli ve skříňkách během půlhodiny srovnané řádně do komínků.

Desátník Svoboda mezitím kamsi odešel. Vrátil se asi za půl hodiny, když vojáci byli už na pokoji a seděli na postelích a čekali na již zmíněný nástup na oběd.

„Příbory si zabalte do utěrky a nástup před rotou na oběd,“ řekl všem vojákům na pokoji.

Celá četa vojáků si vzala příbory zabalené ve vojenské utěrce a v poklusu utíkali na nástup na oběd před rotu, oblečení v béčkových uniformách.

„Tak, seřadíme se do dvojic a jdeme!“ zavelel svobodník Mantl, když byli všichni vojáci před rotou.

Od roty šli za svobodníkem Mantlem doleva, dolů a asi po sto metrech přišli před jídelnu, poté zabočili doprava, znovu doprava a vešli do jídelny.

„Támhle z toho stolu si vemte plata a běžte k okýnku,“ řekl svobodník Mantl vojákům. Jeden po druhém přicházeli noví vojáci k okýnku, které bylo široké asi tři metry a vysoké asi osmdesát centimetrů. Na plata si dávali hluboký talíř s knedlíčkovou polévkou a potom mělký talíř, na který dostali čtyři knedle, plátek hovězího masa a svíčkovou omáčku. Na přivítanou jídlo jak se patří. Vojín Koura si sedl ke stolu k vojákovi, který se na ošetřovně dusil, a vedle něho si sedl čepicový provokatér vojín Hyský.

„Tak vám všem přeju dobrou chuť,“ řekl vojín Koura tak, jak byl zvyklý z domova, rozbalil příbor zabalený v utěrce, vzal lžíci a pustil se do polívky a pak do svíčkové.

Svíčková omáčka byla dobrá, ale byla víc cítit citronem než ta, kterou jídával doma. Když dojedl, dal plato se špinavými talíři do okýnka na umytí. Vedle pod kohoutkem si v umyvadle opláchnul příbor, zabalil ho do utěrky a šel ven před jídelnu čekat na odchod na rotu. Čekal tam s ostatními vojáky asi čtvrt hodiny, než dal svobodník Mantl pokyn k odchodu na rotu.

Na rotě si všichni vojáci zamkli utěrku s příbory na chodbě do plechových skříněk a šli na pokoj, kde vsedě na postelích čekali na odpolední nástup roty. Asi za dvacet minut přišel na pokoj desátník Svoboda.

„Slavnostní nástup roty se odkládá na zítřejší den, protože velitel roty ani jeho zástupce nejsou přítomni v kasárnách. Takže máte po zbytek dne volno. V osmnáct nula nula bude nástup na večeři,“ oznámil všem na pokoji desátník Svoboda a odešel z pokoje.

V osmnáct hodin byl nástup na večeři, ke které byly karbanátky s bramborovou kaší a okurka. Po večeři měli všichni vojáci opět až do večerky, tedy do 21:30, volno. Ve 21:15 se všichni převlékli do pyžam, odskočili si na záchod a čekali nastoupeni před postelemi. Na pokyn svobodníka Mantla, který přišel na pokoj přesně v 21:30 a zavelel: „Na bidla!“ si všichni vlezli do spacáků. Pro všechny to byla první noc na vojně v kasárnách. Na chodbě bylo slyšet dozorčího roty, jak křičí: „Večerka!“

Když se vojín Koura ráno probouzel, zdálo se mu, že spí doma ve své posteli přikrytý peřinou, a ne že je na vojně a spí ve spacím pytli, ve kterém zdaleka nebylo takové teplo jako doma pod peřinou, na kterou byl zvyklý. Probudil ho až křik dozorčího na chodbě: „Budíček!“

„Tak vstáváme, budíček. Tak pohyb, pohyb!“ strčil svobodník Mantl hlavu do pokoje.

„Co je? Ještě mám čas, kdo mě budí?“ mumlal si pod vousy vojín Koura.

„Karle, vstávej! Budíček,“ strčil do Koury vedle spící vojín Zahnal.

„Co blbneš?“ řekl Koura a otevřel oči a ospale dodal: „Dyť su na vojně. A mně se zdálo, že spím doma.“

„Tak co je! A rychle dolů z bidla!“ křikl na Kouru svobodník Mantl.

„No jo, už vstávám,“ řekl Koura a vylezl ze spacáku, který složil po vzoru vojína Zahnala dozadu.

Svlíknul si pyžamo, které složil a dal je pod spacák. Šel na chodbu do skříňky, ze které si vzal ručník a mýdlo, a šel do umývárny, která byla přes půl chodby, první dveře od schodů vlevo.

„Kurva, na to sem nebyl zvyklej,“ řekl vojín Hyský, který si vedle Koury umýval obličej.

„To asi nebyl nikdo. A to máme ještě za milion,“ odpověděl Hyskému Koura povzbudivě.

„No, to teda máme, to máš, Karle, pravdu,“ odpověděl Kourovi Hyský a odešel z umývárny.

„Co se tomu Hyskému nelíbilo?“ zeptal se Koury vojín Zahnal.

„No co asi. Nebyl asi zvyklej se po ránu umejvat,“ odpověděl Zahnalovi Koura.

„Ale dyť je to normální se po ránu umejt,“ pousmál se Zahnal.

„To je. To máš pravdu,“ souhlasil Koura a utřel si obličej a šel zpátky na pokoj.

Tam už byl svobodník Mantl.

„Oblečte se do béček a nezapomeňte na vázanku. Potom všichni nástup před pokojem a pude se na snídani,“ řekl svobodník Mantl.

V jídelně se pomalu scházeli vojáci na snídani pod vedením velitelů čet, v ruce měl každý z nich v utěrce zabalený příbor. Ke snídani byl chleba s máslem a džemem a z várnice si natočili kohoutkem do bílého hrníčku čaj.

„No, toho másla mohlo být víc,“ řekl vojín Hyský a namazal si chleba máslem a džemem.

„Připadám si jako trestanec,“ řekl vojín Podhajský.

„Hele, mlč. Pozor Mantl de,“ upozornil Podhajského vojín Koura.

Ten počkal, až svobodník Mantl přejde, a když byl asi sedm metrů dál, řekl: „To bude taky pěknej vůl. Je mu to vidět na očích.“

„No, vypadá na to. Kouká mu to přímo z očí,“ souhlasil vojín Koura.

„Nic proti němu, ale myslím si, že se máme ještě vod něho na co těšit,“ řekl naproti sedící Jaroslav Lajka, skoro dvoumetrový kluk.

„To máš asi, Jaro, pravdu,“ souhlasil vojín Koura.

Když si na rotě dávali příbory do skříněk, upozornil všechny svobodník Mantl:

„V 8:00 bude nástup roty dole na buzeráku a bude vám představen velitel roty a jeho zástupce. Po nástupu roty se dozvíte, co budete dělat dál.“

Přesně v 8:00 začal nástup roty, vojáci stáli ve trojřadu za sebou a vpředu vedle nich stáli velitelé čet. Ty byly čtyři. Ještě před příchodem velitele roty a jeho zástupce poučil všechny desátník Svoboda, jak mají odpovědět na pozdrav velitele roty.

„Poslouchejte, když vás osloví velitel roty ‚Nazdar vojáci‘, vy mu na to odpovíte ‚Zdar soudruhu majore‘, je to jasný všem?“ zeptal se.

Všichni vojáci řekli: „Ano. Je.“

„Roto pozor! Přímo hleď,“ zavelel výkonný praporčík Louskal, když přicházel velitel roty a jeho zástupce před nastoupenou rotu. „Soudruhu majore, rota je nastoupená na Váš rozkaz,“ dokončil hlášení výkonný praporčík Louskal.

„Nazdar vojáci!“ pozdravil všechny nastoupené velitel roty.

„Zdar soudruhu majore!“ odpověděli vojáci jako jeden muž.

„Velte pohov, soudruhu praporčíku,“ rozkázal major výkonnému praporčíkovi Louskalovi.

„Vojáci pohov!“ zavelel výkonný praporčík Louskal.

Potom si vzal slovo velitel roty, již zmíněný major.

„Vojáci, tady jste v Jaselských kasárnách na poddůstojnické škole. Já se jmenuji major Motl, jsem velitel vaší roty. Vedle mě stojí kapitán Šumský, který je zástupcem velitele, tedy mě. Podívejte se, teď jste vojáci základní vojenské služby. Budete dva roky nosit vojenský stejnokroj a vaším oborem bude obor radiodálnopisec. Někteří z vás tady po absolvování poddůstojnické školy zůstanou, ale většina z vás bude převelena k jiným jednotkám. Věřím, že ty dva roky strávené ve stejnokroji z vás, aspoň některých, udělají chlapy. Přeji vám všem, abyste ty dva roky na vojně ve zdraví prožili a na vojnu vzpomínali jen v dobrém,“ dokončil proslov k vojákům velitel čety major Motl a otočil se k výkonnému praporčíkovi Louskalovi: „Soudruhu výkonný praporčíku, přečtěte denní rozkaz,“ a dodal: „Soudruhu praporčíku, velte pozor.“

„Vojáci pozor!“ zavelel Louskal a začal číst z papíru A4, který měl uložený v deskách denní rozkaz.

Po přečtení rozkazu, které trvalo necelých pět minut, zavelel: „Roto pozor! Rozchod!“

„Naše četa zůstane tady. Půjdeme k zubařovi,“ řekl všem velitel desátník Svoboda.

Celá první četa se odebrala na ošetřovnu na kontrolu k vojenskému zubaři. Hned první voják, který vkročil do ordinace, se nevyhnul vrtání a plombování. Až na chodbu byl slyšet zvuk vrtačky. Ne, že by měl vojín Koura ze zubaře strach, ale byl rozhodnutý, že si nenechá do zubů sahat. Neměl jedinou plombu a zubař, který mu prohlížel zuby na základní škole, ho vždy chválil, že má nejlepší zuby ze třídy.

Když přišla řada na vojína Kouru, vstoupil do ordinace, zavřel za sebou dveře na chodbu a letmo si ordinaci prohlédl. Oslovil ho asi čtyřicetiletý zubař v bílém plášti, s hnědými krátce střiženými vlasy, vysoký něco kolem sto osmdesáti centimetrů.

„Posaďte se, vojíne.“

Vojín Koura se posadil do zubařského křesla.

„Otevřete pusu a chvíli ji držte otevřenou,“ řekl zubař a začal čímsi píchat do každého ze zubů, čímž zřejmě zkoušel jejich pevnost. Vše trvalo asi pět minut, poté vojínu Kourovi řekl: „Ještě si vás zavolám a ten zub vlevo dole spravíme. Můžete jít.“

Vojín Koura neřekl nic, vstal ze zubařského křesla a odešel z ordinace na chodbu.

„Tak co, dělal ti zubař něco?“ zeptal se Koury Hyský.

„Ne, nedělal. Ale mám přijít ještě jednou, že mně dole nějakej zub spraví. Ale já na to seru, jestli k němu ještě pudu, tak si stejně do zubu nenechám vrtat,“ byl rozhodnutý na jisto vojín Koura. „Říkal mně, že mám přijít za čtrnáct dní,“ dodal.

Když měli všichni z první roty po zubařské prohlídce, šli pod velením svobodníka Mantla zpátky na rotu. Těch čtrnáct dní mezi návštěvami zubaře uteklo pomalu, spíš se to tak nějak táhlo. Den návštěvy vyšel na neděli, když měl vojín Koura zrovna službu v kuchyni, takže se mu to i hodilo, a na prohlídku, tedy vyspravení zubu, úmyslně nešel, ani se o tom nikomu v kuchyni nezmínil.

V dalších dnech již začala všem novým vojákům na třetí rotě skutečná vojna. Učili se na buzeráku pochodovat. Velel jim svobodník Mantl a hned při prvním pochodovém cvičení všem vysvětlil, jak správně držet nohy při pochodování.

„Nohy máme natažený a špičku u boty tlačíme dolů a zvedáme je asi metr vysoko!“ křičel na vojáky hodně hlasitě svobodník Mantl a dával vojákům další pokyny: „Pochodem vchod! Čelem vzád! Vlevo vbok! Pravo vbok! Nalevo příč! Napravo příč!“ a neustále tyto povely střídal.

Přes dvě hodiny takto pochodovali vojáci pod Mantlovým vedením na buzeráku, vlastně až skoro do půl dvanácté, kdy ukončil pochodový výcvik a poslal vojáky na rotu pro příbory, protože se blížil čas oběda. Po obědě měli vojáci do 13:00 volno. Potom zase museli na buzerák a pochodovat a pochodovat. Potom měli vojáci do šestnácté hodiny volno, pak následoval nástup na rajony, večeře a zase do večerky volno. To vojákům znepříjemnil svobodník Mantl, když vletěl po devatenácté hodině do pokoje a zařval: „Všichni ke skříňkám. Odemčít je, otevřít je a já provedu kontrolu, jak máte srovnaný věci do komínků. Tak pohyb! Pohyb! No co to je! Jste jak důchodci! Tady jste na vojně, tak na to nezapomínejte!“ začal buzeraci Mantl.

Do tří minut stáli všichni vojáci u svých skříněk na chodbě, které odemkli a otevřeli a čekali, až svobodník Mantl provede jejich kontrolu.

„Znovu! Špatně! Já vás naučím!“ křičel Mantl na jednoho vojáka za druhým a vyhazoval všem věci ze skříněk na zem. „Tak pohyb a věci budou znovu složený v komínkách!“ křičel jak nepříčetný.

Co zbývalo vojákům, než uposlechnout Mantlův rozkaz a znovu skládat věci do komínků do skříněk, ačkoliv jim to nebylo po vůli. Byli na buzerujícího Mantla nasráni, ale museli mlčet.

„Já tomu volovi rozbiju držku,“ nadával nahlas vojín Hons a skládal vyhozené věci zpátky do skříňky.

„Já mu ju rozbiju asi taky, debilovi jednomu,“ přidal se vojín Podhajský. „Většího debila jsem neviděl,“ dodal.

„To je taký kokot pojebaný,“ přidal se vojín Sarkán.

„Zasloužil by dostat do rypáku. A pořádně,“ ulevil si vojín Koura.

„Jestli mně ještě jednou tu skříňku vyháže, tak mu ju fakt natáhnu,“ vyhrožoval nahlas vojín Hons.

„A nebudeš sám,“ přidal se Podhajský.

„S tím debilem si tady ještě užijeme,“ nadhodil vojín Zahnal.

„To teda jo,“ souhlasil vojín Holzák.

„Pozor kluci, klid, ticho, Mantl de,“ upozornil všechny vojáky na chodbě vojín Paďouček.

Všichni rázem zmlkli a věnovali se dorovnávání věcí do svých skříněk.

Co bylo platné, že se vojáci snažili své věci srovnat do skříněk sebelíp, buzerujícího svobodníka Mantla tím nijak nepotěšili. Ten si snad o sobě myslel kdoví co není zač a začal všem znovu vyhazovat věci ze skříněk na zem.

„Ty hazle! Já ti ju...“ nedořekl vojín Hons, protože ho vojín Brzák zarazil: „Uklidni se a neblbni.“ Snažil se Honse uklidnit a přitom ho raději držel, protože bylo jasné, co by ze strany vojína Honse následovalo.

„Soudruhu vojíne, co jste to říkal?“ zařval na Honse svobodník Mantl.

„Nic, soudruhu svobodníku,“ dušoval se Hons.

„Nelžete, já jsem slyšel něco jinýho!“ křikl na Honse Mantl.

„Von doopravdy nic neříkal, soudruhu svobodníku,“ zastal se Honse vojín Brzák.

„No, dobře, protentokrát jsem nic neslyšel. Ale jen protentokrát! Jasný soudruhu vojíne?!“ zařval na Honse svobodník Mantl.

„Ano, jasný, soudruhu svobodníku,“ odpověděl Mantlovi vojín Hons.

Když svobodník Mantl odešel pryč, všichni vojáci si oddechli, ale natáhnout mu ji nebo ho chytnout pod krkem chtěli nejraději všichni.

„Jestli mně ty věci ještě jednou ze skříně vyhodí, tak ho chytnu pod krkem,“ vyhrožoval vojín Koura.

„Kluci, poslouchejte, nemá ho cenu provokovat. Ať ty věci do skříňky složíme sebelíp, stejně nám je ze skříňky vyhází. Nechme ho raději bejt. Myslete si o něm, co chcete, ale hlavně ho neprovokujte, jasný,“ promluvil všem vojákům do duše vojín Brzák, ačkoliv zase až tak moc klidný při té své řeči nebyl.

„No jo, ale to nasere, taková buzerace,“ řekl vojín Sakrán.

„Jarda má pravdu, kluci, serme na něho,“ uznal vojín Koura. Ale i on by Mantla nejraději držel pod krkem.

Když přišel podruhé svobodník Mantl všem znovu zkontrolovat skříňky, vyházel jim je ještě dvakrát a bylo vidět, že si v tom libuje.

Vojáci naštvaní na svobodníka Mantla skládali věci opět do komínků do skříňky, vědomí si toho, že to není poprvé, ani naposledy.

„Vojáci, zamčít skříňky a na pokoj. Máte osobní volno až do večerky,“ řekl všem na chodbě svobodník Mantl, aniž by zkontroloval skříňky.

Na pokoji všichni seděli na postelích a konečně po skoro týdnu stráveném na vojně psali domů dopisy svým nejbližším, aby věděli, ve kterých kasárnách vlastně jsou. Také se již blížila večerka.

„Dneska mě ale ten Mantl nasral s tím vyhazováním skříněk, debil jeden,“ řekl vojín Zahnal, ležící vedle Koury.

„No, jestli mně ještě jednou tu skříňku vyháže, tak mu fakt dám jednu na ten jeho ciferník,“ řekl vojín Hons.

„A co kdybychom to řekli desátníkovi Svobodovi. Říkal nám přece, že kdybychom měli jakýkoliv problém, že se na něho můžeme kdykoliv obrátit,“ navrhl Koura.

„No, to hovoril, ale podľa mňa je to zbytočný, pretože by mu aj tak Sloboda nič nepovedal,“ zauvažoval vojín Sarkán.

„Serte na to, kluci, nějak to přežijem. Ale až budem mět být převeleni, tak mu do tý držky za všechno, co nám tady dělá, dáme,“ navrhl vojín Podhajský.

Bylo 21:20, blížila se pomalu, ale jistě večerka. Všichni vojáci se převlékli do pyžam a čekali příchod svobodníka Mantla nebo desátníka Svobody. Přišel ten prvně jmenovaný, tedy spíš vrazil do pokoje jako uragán.

„Jste všichni umytí?! Nikdo nesmrdí?!“ zaburácel a podíval se nejprve po všech vojácích stojících před postelemi a poté na vojína Sarkána „Vy, vojíne, pojďte sem,“ řekl přísně, tedy spíš rozkázal.

„Súdruh slobodník, vojak Sarkán,“ představil se.

„Soudruhu vojíne, vy se neumíte zahlásit. Říká se ‚Soudruhu svobodníku, vojín Sarkán přišel na váš rozkaz‘,“ zvýšil hlas svobodník Mantl.

„Súdruh slobodník, vojak Sarkán, prišiel som na váš rozkaz!“ zahlásil se znovu zmíněný vojín.

„Soudruhu vojíne, budete dělat detektor. Každého vojáka očucháte od hlavy až k patě, zkontrolujete, jestli jsou všichni umytí a nesmrdí. Koho zjistíte, že není umytej a smrdí, tak mně ho nahlásíte. Jasný?“ poručil svobodník Mantl vojínu Sarkánovi.

„Vykonám, súdruh slobodník,“ řekl Sarkán a chodil od jednoho vojáka ke druhému a očuchával ho od hlavy k patě a vždycky nahlas řekl: „V poriadku.“

Když dokončil vojín Sarkán očuchávání nařízené svobodníkem Mantlem, stoupnul si před svou postel.

„Dobře vojíne, tak to má být. A teď na bidla a do spacáků a chrnět. A ještě něco. Jestli bude někdo z vás po večerce odcházet z pokoje, tak se odhlásí a to takhle ‚Soudruhu svobodníku nebo desátníku, dovolte mi odejít.‘ A to, i když oba budeme spat. Jasný?“ přikázal svobodník Mantl vojínům. „Na můj rozkaz! Na bidla!“ dodal.

Poté zhasl na pokoji světla, rozsvítil červené, nouzové, a odešel zpátky dolů k dozorčímu stolku, protože měl dozorčího roty.

Detektor na pokračování

Pomalu, ale jistě poznávali nově příchozí vojáci, jak to na rotě chodí. Již zhruba věděli, co na ně v podobě svobodníka Mantla čeká, ale postupně zjišťovali, že to není zdaleka všechno.

Každý den před večerkou čekala vojína Sarkána jedna a táž povinnost, očuchávat vojáky před ulehnutím na bidla a hlásit svobodníkovi Mantlovi, že jsou všichni vojáci čistí a že nesmrdí.

„Nástup před regály,“ slyšeli vojáci od svobodníka Mantla. „Doufám, že jste všichni pořádně umytí a že se mezi váma nenajde žádnej humusák,“ dodal dvanáctý den před večerkou.

Jeho pohled vypadal, jako když bachař zírá na trestance, kterého chtěl zmlátit nebo jinak potrestat. Vojáci na něho upřeně hleděli a velice dobře věděli, co bude v danou chvíli následovat. Bylo jim vojína Sarkána líto, ale pomoct mu nijak nemohli.

Vojín Sarkán vykonal svoji povinnost detektora, podal hlášení svobodníkovi Mantlovi a postavil se před svoji postel. Již zmíněný svobodník Mantl se přísně podíval po všech vojácích stojících před postelemi, změřil si je svým nepříjemným pohledem a poté zavelel: „A teď všichni na můj povel, na bidlo!“

Když všichni vojáci se zachumlali do spacích pytlů, udělal to, co vždy po večerce, zhasnul na pokoji světlo a rozsvítil červené, nouzové.

Druhý den opět nástup na buzerák a svobodník Mantl s desátníkem Svobodou pilovali s mladými vojáky pochodování a povely až do 11:00 hodin. Potom se šlo na oběd a po obědě opět na buzerák pochodovat, aby vojáci vše předpisově uměli do slavnostní přísahy. Ale nejen to, jak poznali, projevil se svobodník Mantl jako pěkný a nesmlouvavý šikanista. Nestačilo mu očichávání vojáků vojínem Sarkánem, což už jasná šikana byla.

„Na bidla,“ zavelel svobodník Mantl a potom dodal komisně: „Vojíni Holzák, Koura a Sarkán půjdou se mnou. A ručníky s sebou.“

„A proč, soudruhu poručíku?“ zeptal se Koura. „Dyť už je po večerce,“ dodal zvědavě.

„To je pravda soudruhu svobodníku, je už po večerce,“ zastal se Koury vojín Holzák.

Jen vojín Sarkán nic neříkal, podíval se Mantlovi do těch jeho falešných očí, vzal ručník a šel s ostatními na chodbu.

Když přišli do sprchy, rozkázal jim svobodník Mantl: „Všichni do naha a pod sprchy. Pod studený sprchy,“ dodal důležitě.

Každý z vojáků si pustil studenou vodu ve sprše a postavil se pod ní. Všichni se třepali jak osiky. „Brrrrrrrrr, to je studený, brrrrrrrrr, to je ledový,“ brblali.

„Co se vám nelíbí, to je otužování,“ povzbuzoval všechny svobodník Mantl.

„Jistě, to tak akorát nachladnem,“ řekl trhavě vojín Koura.

„Koura, nebojte, nenachladnete, ale otužíte své tělo,“ odpověděl Kourovi Mantl.

„Jestli prochladnem, tak nás máte, soudruhu svobodníku, na svědomí,“ varoval Mantla vojín Holzák.

„Holzák, nechte těch řečí, jo,“ napomenul ho svobodník Mantl.

Bylo vidět, že svobodník Mantl má z toho, jak ve sprše sledoval vojáky klepající se pod sprchou, blažený pocit a radost, že mohl někomu uškodit, někoho šikanovat.

„Stačí, zastavit vodu, utřít se a na pokoj,“ dal rozkaz vojákům asi po čtvrthodině, kterou prožili nedobrovolně pod studenou sprchou.

Když se všichni tři vojáci utřeli, oblíkli si trenky a pyžamo, odvedl je svobodník Mantl zpátky na pokoj. Všichni tři vojáci vlezli promrzlí do spacáku, zapnuli se do něho až po hlavu, aby se co nejdříve zahřáli, a hned jim bylo tepleji než pod studenou sprchou. Že by nejraději všichni tři dali svobodníkovi Mantlovi přes držku, bylo víc než jasné, ale museli si nechat zatím zajít chuť a nechat onen úkon třeba na později, jestli se naskytne nějaká příležitost, což by samozřejmě rádi uvítali.

Ráno čekal všechny vojáky jako obvykle budíček, cesta na onu místnost a nástup před rotu na rozcvičku.

„Pohyb, pohyb, všechno bude v poklusu,“ buzeroval vojáky svobodník Mantl.

„Kam vás vedl včera po večerce Mantl?“ zeptal se všech třech vojín Hyský, když byli všichni až na svobodníka Mantla před rotou.

„Museli jsme stát jak ti kokoti čtvrt hodiny pod studenou sprchou a von z toho kokot jeden měl prdel,“ odpověděl vojín Koura.

„Je to debil, nejraději bych mu rozbil ciferník,“ přidal se vojín Holzák.

„Toho vola ak raz stretnem vonku na vychádzke, tak si ho pekne podám,“ vyhrožoval vojín Sarkán.

„Mě už ten blbec Mantluj sere jenom od podívání,“ řekl všem vojín Hyský.

„Kluci, klid, ticho, Mantl de,“ upozornil všechny vojín Paďouček, který si Mantla přicházejícího od vchodových dveří snad jen náhodou všiml.

„Je to hňup,“ šeptl vojín Vejdík.

Svobodník Mantl se postavil do čela před vojáky a rozkázal: „Tak, ruky na bradavky! A poklusem klus okolo buzeráku!“

Když vojáci uběhli první kolo, hned na začátku toho druhého Mantl zavelel: „A dáme si kačáky!“

Asi dvacet pět metrů museli všichni vojáci dělat kačáky, svobodník Mantl je samozřejmě kontroloval a po asi stopadesáti metrech opět zavelel: „Dolů a žabáky!“

„To je takovej kokot, takhle nás buzerovat,“ nadával při žabácích vojín Podhajský.

„Stačí, opět poklus,“ řekl asi po patnácti metrech a vojáci klusali, tedy jen ti, co vydrželi klusat, a ostatní, ti méně zdatní, šli krokem.

Když vojáci doběhli na roh k rotě, svobodník Mantl řekl: „Stačí. Teď poklusem na rotu, na osobní hygienu a potom nástup před rotou na snídani!“ a kontroloval vojáky odcházející z rozcvičky na rotu.

Vojáci, teda ne všichni, v poklusu utíkali na pokoj, vysvlékli se z tepláků, vzali ručníky a mýdla a šli se umýt na umývárnu. Potom se převlékli do béček a šli dolů před rotu na nástup na snídani.

„Všichni mně ukážou příbory zabalené v utěrce,“ řekl vojákům před rotou svobodník Mantl a očima zkontroloval všechny vojáky, jestli mají v pořádku příbory. „V pořádku,“ řekl. „Pochodem vchod do jídelny,“ dodal.

Po snídani opět, tak jako každý den, následoval nástup na buzerák a pokyny desátníka Svobody i svobodníka Mantla. Tak jako každý den všichni vojáci pochodovali, špičky kanad tlačili dolů a oba poddůstojníci je sledovali a kontrolovali. Občas křikli: „Špičky u kanad tlačíme dolů, nohy zvedáme asi metr vysoko a hlavu nahoru.“

Nebylo divu, že pochodování se pilovalo den co den, protože se kvapem blížila vojenská slavnostní přísaha, která byla stanovena na 8. 5. 1979. Znamenalo to, že onen den D musí být všechno na milion procent secvičeno a bez jakýchkoliv chyb.

Potom následovala první vyučovací hodina na učebně s desátníkem Svobodou a vojín Koura nevěděl, oč se vlastně jedná, a nebyl sám. Desátník Svoboda zapípal na obdélníkové pípátko s kulatým mačkátkem ve velikosti koruny jakýsi přerušovaný tón. Někteří z vojáků věděli, co to znamená. Někteří ten tón slyšeli vůbec poprvé.

„Vojíne, co jsem to zapípal?“ zeptal se desátník Svoboda vojína Koury, sedícího hned vepředu v první lavici.

„Já nevím soudruhu desátníku, já to slyším poprvý,“ odpověděl popravdě vojín Koura, a nebyl sám, koho to zajímalo.

„To je morseovka. Morseova abeceda, která se na vojně používá všeobecně. Tomu, komu to není jasný, může za mnou po hodině přijít a já mu to blíže vysvětlím,“ vysvětlil všem svobodník Svoboda význam Morseovy abecedy.

Poté zapípal na pípátku vždy jedno písmeno a vysvětlil vojákům, o jaké jde.

„Ty-tá je Adam, ty-ty tá-ty František.“ A tak pokračoval asi pět minut. „Vám, kteří morseovku neznají, napíšu na papír vždycky 4 až 5 písmen a budete se je o svém osobním volnu postupně učit,“ řekl všem, kteří slyšeli morseovku poprvé.

Bylo mu jasné, že žádný učený z nebe nespadl. Není to nic těžkého, ale bude to chtít určitý čas, než se to postupně naučí. Ale jiná možnost pro vojáky neexistovala, než se písmenka naučit. Když hodina skončila, přišel k vojínovi Kourovi desátník Svoboda a dal mu na papírku napsaná čtyři písmena, aby se je postupně učil, se slovy: „Až se tyto čtyři písmena naučíte, napíšu vám další čtyři a tak budeme pokračovat.“

„Děkuju, soudruhu svobodníku,“ řekl Koura a vzal si papírek.

„Na vojně se neděkuje,“ upozornil Kouru desátník Svoboda s poloúsměvem.

„Dobře. Ale člověk je tak zvyklej z civilu,“ pousmál se vojín Koura a šel za ostatními na pokoj.

Na pokoji leželi na postelích, tedy na bidlech, a měli dobrou třičtvrtě hodinu čas před nástupem roty na buzeráku. Byli sami na pokoji bez šikanujícího svobodníka Mantla, na kterého měli vojáci čím dál větší zlost.

„Já doufám, že dnes večer bude klid, že nám dá Mantl pokoj od rovnání skříněk,“ řekl vojín Podhajský.

„Já doufám taky, jinak se může stát, že ho chytnu pod krkem a napálím mu ju,“ přidal se vojín Hons.

„Toho vola potkat někde na vycházce, tak mu ju jednu natáhnu a uteču, aby mě nepoznal,“ zahrozil pěstí vojín Podhajský.

„Jaro, to nebudeš sám, takovejch tady je,“ pousmál se vojín Koura.

„To je volaký buzerant ten Mantl lebo čo, to nie člověk, ale kokot,“ přisadil si oprávněně vojín Sarkán.

„Kluci, ale ne tak nahlas, aby nestál za dveřima a neposlouchal nás. To bysme se z toho asi všichni pěkně vojebali,“ zklidňoval všechny vojín Zahnal.

„Ivo má pravdu kluci, jeden z nás by měl vždycky hlídat u dveří, kdyby náhodou šel na pokoj,“ navrhl vojín Brzák.

„To jo, to je pravda,“ souhlasili všichni vojáci na pokoji.

„Pavle Sarkáne, běž hlídat. Máš to ke dveřím nejblíž,“ řekl Koura.

„Už idem,“ řekl Sarkán a pootevřel dveře a škvírou sledoval dění na chodbě.

„Zatím je čistej vzduch,“ řekl po nakouknutí.

„Za chvíli musíme na nástup roty,“ upozornil všechny na pokoji vojín Hyský, když se podíval na hodinky, které ukazovaly 15:45.

„Mantl ide,“ upozornil všechny na pokoji vojín Sarkán, když se podíval lehce pootevřenými dveřmi na chodbu.

Svobodník Mantl vešel do pokoje.

„Á, vojáci mají oraz,“ nadhodil.

Už už se mu snažil vojín Koura cosi nepěkného odpovědět, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a zřejmě udělal dobře, protože se na něho svobodník Mantl v té chvíli poočku podíval.

„Tak vztyk z těch bidel a nástup na buzeráku na nástup roty,“ křikl na celý pokoj svobodník Mantl.

Všichni vojáci byli převlečení v béčkových uniformách, takže se jenom upravili, nasadili čepice a spěchali na buzerák. Po přečtení rozkazu výkonného praporčíka Lejska dostali od desátníka Svobody rozchod na rotu a do večeře měli osobní volno. Vojín Koura si lehl na bidlo. Vzal do ruky lístek od desátníka Svobody a učil se pomalu, ale jistě Morseovu abecedu, respektive její první čtyři písmena. Vojáci na pokoji doufali, že budou mít až do večeře od Svobodníka Mantla klid, což se ale nepotvrdilo.

„Nástup ke skříňkám! Kontrola skříněk!“ zařval po doslovném vlítnutí na pokoj na všechny vojáky svobodník Mantl.

„A kurva, je to zase tady,“ jen šeptl směrem k vojínovi Zahnalovi vojín Holzák.

„Zase buzerace,“ špitl vojín Zahnal a všichni vojáci běželi každý ke své skříňce, odemkli a otevřeli ji.

„Jste tady všichni?“ zahromoval Mantl a očima přejel po vojácích stojících na chodbě před otevřenými skříňkami. „Tak otevřít skříňky,“ řekl.

„Vždyť už je máme otevřený,“ ozval se kdosi z vojáků u skříněk.

„Kdo to řekl, vojáci?“ zeptal se Mantl.

Všichni jako jeden muž na Mantla civěli a nikdo z nich ani necekl.

„Tak si zkontroluju vaše skříňky, jak máte věci srovnaný do komínků,“ řekl všem Mantl a šel od skříňky ke skříňce a vyhazoval vojákům věci z nich dolů na zem.

„Dyť mám věci srovnaný v komínku. Ta proč to soudruhu svobodníku vyhazujete?“ divil se vojín Zahnal.

„Co jste to řekl, soudruhu vojíne? Dovolil jsem vám se mnou promluvit?!“ křikl na Zahnala svobodník Mantl a očima ho mínil propíchnout.

„Nic, soudruhu svobodníku,“ vzal svá slova zpátky vojín Zahnal.

„Co je? Vždyť mám věci srovnaný do komínku. Tak proč mně to vyhazujete, soudruhu svobodníku?“ bránil se vojín Koura, když jeho věci skončily díky svobodníkovi Mantlovi vyhozené na zemi.

„Jak, co to je?!“ křičel Mantl na vojína Kouru. „Měl jste je srovnaný špatně. A budou srovnaný do komínku. Jasný?!“ dodal Mantl.

„Jasný,“ odpověděl Koura, a tak jako ostatní vojáci rovnal znovu věci do komínků do skříně.

Všichni vojáci měli věci vyhozené před skříňkami a ve všech byla taková zlost, že si to nikdo nedovede představit. Prostě buzerace svobodníka Mantla neznala mezí.

„Nebojte se kluci, boží mlýny melou pomalu, ale jistě,“ řekl nahlas vojín Koura.

„Ja by som tomu Mantlovi najradšej rozbil hubu, ale nenechám sa kvôli nejakému debilovi zavrieť,“ soptil vojín Sarkán.

„To my všichni, Pavle. Ale neboj se, však on na to jednou šeredně doplatí,“ odpověděl Sarkánovi naštvaně vojín Koura.

„Já to asi brzo udělám,“ soptil vojín Zahnal.

„Já taky. A nebude to dlouho trvat,“ přidal se vojín Hons.

„Ivoši, Pepo, ne tak nahlas, co kdyby vás slyšel,“ upozornil oba vojín Koura.

„No co, tak mě uslyší,“ mávl rukou Hons.

Ještě cosi si chtěli vojáci mezi sebou říct, když je náhle někdo z vojáku upozornil: „Už de Mantl zpátky. Klid, kluci.“

Všichni jako jeden muž zmlkli a dorovnávali si věci do svých skříněk.

„Tak co, už máte věci srovnaný ve skříňkách? Tak pohyb, pohyb. Za pět minut budu kontrolovat znovu skříňky. Kdo to bude mít špatně, tak mu znovu vyházím věci ze skříňky,“ varoval všechny vojáky svobodník Mantl.

Když po pěti minutách zkontroloval svobodník Mantl všechny skříňky, zavelel: „Zamknout skříňky a na pokoj! Do večeře máte osobní volno,“ zakřičel, jak bylo jeho zvykem, a odešel dolů o poschodí níž.

„Ještě že tak, už to ve mně vřelo,“ ulevil si vojín Hons.

Protože byl konec dubna a počasí bylo doslova a do písmene aprílové, venku panovaly teploty kolem deseti stupňů a navíc bylo zamračeno, tak se všichni vojáci natáhli na pokoji na bidla. V myšlenkách proklínali svobodníka Mantla, kterého měli všichni na pokoji rádi jako osinu v prdeli, což bylo z jejich strany pochopitelné. Někteří vojáci, mezi nimi byl i vojín Koura, se učili morseovu abecedu, jiní jenom v klidu odpočívali.

V 18.00 byl nástup na večeři a po ní následovalo opět osobní volno, což bylo ale jenom zdánlivé. Kolem dvacáté hodiny se otevřely dveře u pokoje a svobodník Mantl vydal rozkaz: „Za tři minuty budete převlečeni v pyžamu a nástup vedle dozorčího stolku!“

„Kurva, co to zase znamená. Co je to za píčovinu,“ brblal vojín Podhajský. „Ten kokot Mantluj nám nedopřeje ani chvílu klidu,“ přidal zlostně a začal se převlíkat jako všichni z béčkové uniformy do pyžama.

„Čo je to za kokotinu,“ nadával vojín Sarkán.

„Jo, to nikdo neví, co si zase Mantl vymyslel,“ řekl vojín Zahnal.

„Kurva, takhle se tu morseovku snad nenaučím,“ zanadával vojín Koura.

Klid vystřídalo velké hemžení, převlékání a nakonec nástup dole vedle stolku dozorčího roty.

„Dobře, vojáci, stihli jste to,“ pochválil na oko všechny svobodník Mantl. „A teď se převlečete z pyžam do maskáčů. Máte na to tři minuty a už vám běží druhá,“ rýpnul si do vojáků Mantl.

Opět v poklusu utíkali vojáci nahoru po schodech a ke skříňkám. V rychlosti se převlékali do maskáčů a potom honem zpátky v poklusu na nástup dole.

„Vidíte, jak vám to de, když chcete,“ kontroloval vojáky očima Mantl. „No a teď se převlečete z maskáčů do tepláků,“ rozkázal všem svobodník Mantl. „Máte na to opět tři minuty,“ dodal přísně.

Za tři minuty stáli vojáci nastoupeni dole v teplákách v řadě a čekali, co na to řekne svobodník Mantl. Ten si všechny vojáky změřil tím svým škodolibým pohledem, podrbal se za uchem jako pes a řekl: „No vidíte, jak vám to de, když chcete. A teď se převlečete z tepláků do vycházkového stejnokroje. A pohyb, pohyb!“

„Jak dlouho nás bude ten Mantl ještě buzerovat. Už mě teda sere, vocas jeden,“ prohodil vojín Zahnal.

„Mně se už obrací kudla v kapse, kterou nemám,“ přidal se vojín Hons.

„Je to kokot jeden vyjebaný, zajebaný,“ řekl naštvaně vojín Sarkán.

„Už mně taky jde s tím převlíkáním na nervy,“ řekl vojín Koura a převlečen do vycházkového stejnokroje utíkal dolů na nástup s ostatními vojáky.

Když všichni vojáci stáli nastoupeni vedle stolku dozorčího roty ve vycházkových stejnokrojích, zíral na ně svobodník Mantl jako to péro z divanu.

„Dobře, stačí. Převlečte se do tepláků a až do večerky máte osobní volno,“ potěšil svobodník Mantl všechny nastoupené vojáky.

„Na můj rozkaz pozor! Na pokoj rozchod!“ zavelel Mantl.

Unavení vojáci si polehali na bidla a v klidu odpočívali.

„Pavle, ty zase hlídej, kdyby šel Mantl, ať víme, že de,“ řekl Hons vojínu Sarkánovi.

„Ty hajzle jeden zkurvenej, tebe potkat někde na vycházce, tak ti ten ciferník zmaluju,“ dodal naštvaně vojín Hons.

„Já bych ho, kluci, někam vylákal, kde je klid, a dal bych mu deku, aby nepoznal, kdo ho zmlátil,“ navrhl s nadsázkou vojín Podhajský.

„To je dobrej nápad, Jardo, ale asi neuskutečnitelnej. Kam chceš toho vola vylákat?“ souhlasil vojín Koura.

„No, to kdybych věděl, tak bych to udělal, a to co nejdřív,“ podrbal se za uchem vojín Podhajský.

Jak čas pomalu ubíhal, názory na to, jak se pomstít svobodníkovi Mantlovi se sice množily, ale uskutečnit to, co bylo navrhováno, nebylo možné, protože nebylo kde. Blížila se neúprosně večerka a asi pět minut před ní přišel na pokoj svobodník Mantl.

„Detektor vojín Sarkán, nástup,“ řekl, nebo spíš dal příkazem či rozkazem svobodník Mantl. „Vojíne, očucháte všechny vojáky a potom mně podáte hlášení, jestli jsou všichni vojáci umytí a nikdo nesmrdí,“ dodal.

Vojín Sarkán chodil jako obvykle od vojáka k vojákovi a očuchával ho od hlavy až k nohám, jako by to neměl v hlavě v pořádku. Opak byl ale pravdou. Vojín Sarkán jen vykonával rozkaz svobodníka Mantla, protože mu nic jiného nezbývalo.

„Súdruh slobodník, vojak Sarkán, vykonal som kontrolu osobnej hygieny očuchavaním a nikto nesmrdí, všetci sú umytí a čistí,“ podal hlášení svobodníkovi Mantlovi vojín Sarkán.

„Dobře, vojíne. Všichni na bidla kromě Koury a Zahnala,“ rozkázal Mantl a dodal přísně: „A vy dva ručníky s sebou.“

Oba vojáci tušili, co je asi čeká, protože to nebylo poprvé a snad ani naposled. Opět asi deset minut strávili oba vojáci pod sprchou. Poté se utřeli a spěchali po schodech nahoru na pokoj a do teplých spacáků, kde jim bylo líp než pod studenou sprchou.

Další den čekalo vojáky pochodování a po obědě na učebně pilování morseovy abecedy. Vojáci, kteří se učili, dostali od svobodníka Svobody opět další čtyři písmena k učení. Po nástupu roty v osobním volnu se učil vojín Koura další čtyři písmena, což mu šlo docela dobře.

„Jak dlouho vás nechal včera pod studenou sprchou Mantl?“ zeptal se Zahnala a Koury vojín Podhajský.

„Asi deset minut, Jardo,“ odpověděl Koura.

„No asi nějak tak,“ přidal se Zahnal.

„A proč vás dva tak buzeruje?“ zeptal se vojín Paďouček.

„Co já vím, proč. Nás honí pod sprchu, támhle Pavel nás musí každej večer před večerkou očuchávat jako detektor. Snad si na nás zasedl nebo co,“ odpověděl vojín Koura.

„Protože je to debil,“ řekl vojín Zahnal.

„Ale už nám dlouho nevyházel skříňky,“ nadhodil vojín Holzák.

„Pavle, moc to radši nepřivolávej,“ upozornil Holzáka Hons.

Vojín Sarkán opět coby hlídač u dveří špicloval, jestli nejde svobodník Mantl nebo desátník Svoboda.

„Pavle, je čistej vzduch?“ zeptal se Sarkána Koura.

„Áno, zatiaľ áno,“ hlásil Sarkán ode dveří.

„Dobrý. Tak kdyby něco, tak dej echo,“ upozornil Sarkána vojín Hons.

„Jasne že áno,“ pousmál se Sarkán.

„Nějak lehce se mně ta morseovka učí,“ řekl vojín Koura, civěl do papíru a v duchu si předříkával napsaná písmena.

„Pozor, Mantl ide,“ upozornil všechny ode dveří vojín Sarkán.

Všichni vojáci na pokoji dělali jako by nic a přitom se dívali ke dveřím.

„Vojín Koura, vojín Sarkán a vojín Zahnal, oblečte si teplákovou soupravu, kecky a pudete se mnou dolů,“ rozkázal všem třem vojákům svobodník Mantl, když vstoupil na pokoj.

„A proč soudruhu svobodníku?“ zeptal se Koura ze zvědavosti.

„Protože je to rozkaz,“ zvýšil hlas svobodník Mantl.

„Dyť ale máme osobní volno,“ přidal se vojín Zahnal.

„Nediskutujte se mnou o rozkazu, který jsem vydal,“ jasně řekl všem třem svobodník Mantl. „A už ať jste dole u buzeráku,“ zvýšil hlas Mantl.

Když všichni tři vojáci čekali dole u buzeráku na svobodníka Mantla, nejraději by utekli zpátky na pokoj, což ale nešlo.

„Tak vojáci, tři kolečka okolo buzeráku poklusem,“ rozkázal všem třem Mantl.

„A proč?“ tázal se Koura za všechny.

„Protože je to rozkaz. A o rozkaze se nediskutuje, ten se provede,“ řekl přísně Mantl.

Všichni tři vojáci si svobodníka Mantla změřili nepříjemnými pohledy. Nejraději by ho nakopli zezadu a ještě k tomu s rozběhem, ale to bohužel nešlo.

„Ruce na bradavky a poklusem klus okolo buzeráku!“ rozkázal všem svobodník Mantl.

Vojáci uběhli asi sto metrů, když zjistili, že se Mantl nedívá, zvolnili do kroku a pomalu šli krokem okolo buzeráku, do klusu se dali opět asi sto metrů před ošetřovnou, kde je měl svobodník Mantl jako na dlani. Tak pokračovali celá tři kola, až je před rotou Mantl zastavil slovy: „Dobře, stačí, běžte zpátky na pokoj.“

Na pokoji se natáhli na bidla a odpočívali.

„Tak kolik koleček vám Mantl dal?“ zeptal se vojín Hons.

„Tři. Ale to víš, že jsme to ojebávali. Když se na nás nedíval, tak jsme šli krokem,“ přiznal za všechny vojín Zahnal.

„Kurva, prečo si zasadl práve len na nás troch. Čo sme mu urobili,“ nadával vojín Sarkán.

„To bych taky rád věděl,“ připojil se Koura.

„No a máme vám nějak pomoct kluci?“ zeptal se všech třech vojín Hons.

„A jak nám chceš pomoct, Pepo? Pomůžeš nám a bude tě buzerovat taky,“ zeptal se Koura.

„No, dobře, ale takhle to dál nejde, dyť von vás ten kokot pořád šikanuje. To si přece nemůže na vás dovolit,“ přidal se vojín Podhajský.

„Já viem, že nie. Ale čo narobíš, Jardo,“ řekl vojín Sarkán.

„Já vím, že nic, ale můžeme jít to říct majorovi Motlovi, veliteli roty, tak, jak nám to říkal při slavnostním nástupu. Říkal, že když budem mít jakékoliv problémy, tak za ním můžeme kdykoliv přijít do kanceláře,“ připomněl všem vojákům na pokoji vojín Brzák.

„To je sice Jaro pravda, ale tím bysme si asi nijak nepomohli. Bylo by to ještě horší, než to je teď,“ odpověděl Brzákovi vojín Hons.

„Já vím, kluci, že kdybych šel za Motlem, tak možná by to pomohlo, ale však vono na něho taky jednou dojde,“ nechtěl si přitěžovat vojín Koura.

Přísaha

„No, já bych asi taky nešel žalovat,“ přidal se vojín Zahnal.

„Já tiež nie. Viem, že by si to zalúžil, ale seriem na něho,“ vyslovil svůj názor vojín Sarkán.

„Jak vám říkám, boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Však vono na něho taky dojde a nebude to dlouho trvat,“ tušil vojín Koura.

Vojín Sarkán nakoukl pootevřenými dveřmi na chodbu a řekl: „Dobrý, zatiaľ je na chodbě klid.“

Druhý den opět vojáci pod dozorem svobodníka Mantla a desátníka Svobody pilovali na buzeráku nácvik pochodování už i s pozdravem směrem k tribuně, kde stáli oba poddůstojníci.

Když okolo tribuny prošli asi pětkrát, řekl z tribuny své první četě desátník Svoboda: „Teď to bylo vojáci dobrý. Takhle, když budete pochodovat o přísaze, tak to bude výborný. Je vidět, že jste se něco na tý vojně naučili,“ pochválil celou první četu.

„Svoboda, ten je dobrej,“ šeptl vojín Zahnal směrem k vedle stojícímu vojínu Kourovi.

„Máš pravdu, Ivoši, je,“ souhlasil Koura.

Na vojácích z první čety bylo vidět, že si, dost brzo, osvojili jednotlivé povely a věděli, jak je mají provést. A pochvala od desátníka Svobody je v tom jen utvrzovala.

„Takže, vojáci, teď se běžte převlíct do teplákových souprav a bude hodina tělesné výchovy tady na buzerplacu,“ ukončil nácvik pochodu desátník Svoboda z tribuny.

„Já si myslím, že Mantl je nasranej, že nám to pochodování tak de. Myslel si, že nás bude na buzeráku buzerovat furt,“ řekl vojín Podhajský.

„Jardo, tomu se nezavděčí nikdo, i kdyby byl sebelepší,“ mínil vojín Hons, když se všichni převlíkali před skříňkami do teplákových souprav.

„Snad si zahrajeme v tom tělocviku aspoň fotbal, rád bych si zachytal v brance,“ nadhodil vojín Koura a obul si polokecky.

„Ty umíš chytat?“ zeptal se Koury Hons.

„Jo, umím. Ale závodně chytat nemůžu. Naši mně to nedovolijou, protože když jsem se narodil, tak jsem měl levou nohu vykloubenou a pravou v kloubu nedorostlou,“ přiznal Koura.

„To máš blbý,“ litoval Kouru vojín Paďouček.

Převlečení vojáci šli na nástup na tělesnou výchovu na buzerák. Bylo to čtrnáct dní před slavnostní vojenskou přísahou, která se kvapem blížila.s

„Takže vojáci, utvořte dvojice a dáme si sprint po dvojicích přes celej buzerák. Pudem támhle dozadu na konec buzeráku,“ řekl vojákům desátník Svoboda.

Když se vojáci přesunuli na druhý konec buzeráku seřazeni po dvojicích, vyčkávali jen na pokyny desátníka Svobody ke startu. Jako pátí se na start, tedy ten pomyslný, postavili vojín Koura s vojínem Zahnalem.

„Připravit se, ke startu, pozor, teď,“ naznačil rukama a poté tlesknutím odstartoval dvojici vojáků desátník Svoboda.

Oba vojáci běželi přes půl trasy současně. Potom se vojín Koura rozhodl, že zrychlí, ale jak zabral, tak ucítil bolest v levém kyčelním kloubu a do cíle jenom pomalu dokulhal.

„Do prdele, kloub,“ řekl si jen tak pro sebe vojín Koura po dobelhání se na začátek buzeráku. „Já se na to vyseru,“ dodal zlostně.

„Co je vám soudruhu vojíne? Stalo se vám něco?“ zeptal se Koury desátník Svoboda.

„Ale, jak jsem chtěl zabrat, tak mně ruplo v levém kloubu. Já jej totiž nemám od narození zdravý. Když jsem se narodil, tak jsem měl levou nohu vykloubenou a pravej kloub nedorostlej,“ řekl desátníkovi Svobodovi vojín Koura.

„Dobře. Zajdu s vámi na kontrolu na ošetřovnu a uvidíme, co a jak,“ navrhl desátník Svoboda.

Oba šli hned do ordinace vojenského doktora, u kterého byl vojín Koura na vstupní prohlídce po příchodu na vojnu.

„Tak co máte, vojíne?“ zeptal se Koury MUDr. Běsna.

„Měli jsme tělocvik a při sprintu přes buzerák mně ruplo v levém kloubu,“ řekl Koura.

MUDr. Běsna listoval v Kourových papírech a pročítal si je.

„A při chůzi vás ten kloub bolí?“ zeptal se vojína Koury.

„Bolí, ale chodit můžu, pane doktore,“ odpověděl Koura.

„Dobře. Takhle pohledem nic nezjistím, pošlu vás na rentgen do vojenské nemocnice a potom uvidíme, co a jak,“ odpověděl Kourovi doktor Běsna a zavřel Kourův spis. Začal psát doporučení k vyšetření levého Kourova kloubu a lejstro podal Kourovi.

„Ale já nevím, kde ta vojenská nemocnice je,“ řekl Koura.

„Sám tam nepudete, buď já, nebo svobodník Mantl vás tam doprovodí,“ odpověděl Kourovi desátník Svoboda a oba odešli z ordinace.

„No, je deset minut po desáté hodině, tak s vámi do nemocnice zajede svobodník Mantl,“ řekl Kourovi desátník Svoboda.

„Dobře,“ hlesl Koura.

„Běžte se převlíct zatím do béčkové uniformy a počkejte dole u lípy před rotou,“ poslal desátník Svoboda vojína Kouru převléct na rotu a sám šel na buzerák za svobodníkem Mantlem, který stál na buzeráku asi tak deset metrů od ošetřovny. „Jirko, zajedeš s vojínem Kourou do vojenské nemocnice na ortopedii na rentgen. Tady jsou papíry od lékaře,“ řekl Mantlovi.

„A kde je vojín Koura?“ zeptal se Mantl.

„Poslal jsem ho na rotu, aby se převlíkl, a bude čekat na tebe pod lípou,“ řekl Svoboda.

„Jo, dobře,“ řekl Mantl a šel k rotě.

Za pět minut přišel v béčkové uniformě k lípě i vojín Koura.

„Tak deme, ať jsme do oběda zpátky,“ řekl svobodník Mantl vojínu Kourovi a oba šli k hlavní bráně.

Do vojenské nemocnice jeli šalinou. Vystoupili před starým Janáčkovým divadlem a přestoupili na jinou šalinu, kterou přijeli až k vojenské nemocnici.

Přišli do prvního poschodí před ordinaci, ani dlouho nečekali a ze dveří vyšla zdravotní sestra a zeptala se: „Přišel někdo novej?“

„Já,“ řekl vojín Koura a podal sestřičce papír od doktora z kasáren.

„Dobře, sedněte si, já vás zavolám,“ řekla Kourovi zdravotní sestra, asi třicetiletá brunetka s delšími vlasy, štíhlé postavy, vysoká asi sto šedesát centimetrů.

Po deseti minutách otevřela zmíněná zdravotní sestra dveře ordinace a řekla: „Vojín Koura.“

Ten se zvedl, vstoupil do ordinace a zavřel za sebou dveře. Starší asi pětapadesátiletý doktor si po přečtení žádosti změřil Kouru, potom mu řekl:

„Tady máte žádost na rentgen a po rentgenu se uvidí, co vám je,“ podal papír vojínu Kourovi.

Vojín Koura šel na rentgen a poté zase zpátky před ortopedickou ordinaci, kde si sedl na židli a čekal, až ho sestřička pozve do ordinace.

Čekání trvalo asi čtvrt hodiny.

„Na rentgenu žádné změny nevidím, máte lehce posunutou stříšku nad kloubem, jinak tam nic závažnýho není,“ řekl a napsal zprávu pro vojenského doktora, a když ji podával vojínu Kourovi, dodal: „Já bych řekl, že máte spíš natažený zadní stehenní sval. Odevzdejte tento papír na ošetřovně a já doporučuji, což jsem ve zprávě uvedl, zákaz cvičení a rozcviček na jeden měsíc.“

„Děkuji, pane doktore,“ odpověděl vojín Koura, odešel z ordinace a na chodbě před ní předal papír od doktora svobodníkovi Mantlovi.

Ten si po cestě před nemocnicí vše pečlivě přečetl a netvářil se nijak nadšeně. Když se oba vrátili zpátky do kasáren, šli rovnou na ošetřovnu. Tam si vojenský lékař přečetl zprávu od ortopeda a Kourovi řekl: „Ortoped doporučuje osvobození na měsíc od veškerého cvičení. Takže, soudruhu vojíne, jste na měsíc osvobozen od veškerého cvičení. Kloub nenamáhejte a přijdete se mně za čtrnáct dní ukázat.“

„Ano, pane doktore,“ řekl vojín Koura a odešel i se svobodníkem Mantlem z ordinace.

„Tak vy budete mít, vojáku, měsíc veget,“ řekl škodolibě vojínu Kourovi po cestě na rotu svobodník Mantl.

„To budu,“ řekl vojín Koura.

„Běžte si, vojíne, pro příbor, pudeme na oběd, a potom běžte na pokoj a buďte v klidu,“ poslal Kouru pro příbor svobodník Mantl. „Já na vás počkám tady před vchodem,“ dodal.

Když přišel vojín Koura po obědě na pokoj a natáhl se na bidlo, zeptal se ho vedle ležící vojín Zahnal: „Tak jak dopadl’s Karle ve vojenský nemocnici? Co ti tam řekli?“

„Dobře. Nic mně nenašli, akorát mně doktor řekl, že mám asi nataženej zadní stehenní sval,“ odpověděl Koura a dodal: „Su na měsíc osvobozenej od tělocviku a od rozcviček.“

„Ty sa máš, mesiac bez rozcvičiek. To by som chcel mať tiež,“ řekl vojín Sarkán.

„Mám mít nohu v klidu a nenamáhat ju. Aspoň si odpočinu. Ale ze všeho nejvíc mě sere, že nebudu moct pochodovat na přísaze,“ přiznal Koura s lítostí.

„No a co, tak budeš stát na malým buzeráku a jenom zařveš ‚Tak přísahám‘ a budeš to mít bez pochodování,“ řekl Kourovi vedle ležící vojín Zahnal.

„Ivoši, to máš taky pravdu,“ pousmál se Koura a dodal: „Aspoň mě nebude Mantl buzerovat. Nebudu muset chodit pod studenou sprchu a běhat okolo buzeráku.“

„Ale chlapci, to, čo nám Mantl robí, je šikanovanie. Nemali by sme sa dohovoriť a povedať to na neho?“ navrhl vojín Sarkán.

„Pavle, o tom jsme už tady jednou mluvili a radši jsme to neudělali. Protože kdybychom to na něho řekli, možná by nám to pomohlo, ale co kdyby nám to nepomohlo? Tak nás bude Mantl dusit ještě víc,“ vzpomněl si Koura.

„Je to pěknej zmetek, ten Mantl,“ řekl vojín Holzák. „No jo, ale co naděláme,“ dodal.

„Kluci, nemluvte tak nahlas, může stát za dveřma a může nás poslouchat. To bysme se z toho mohli taky potom pěkně ojebat,“ varoval všechny vojín Podhajský.

V patnáct hodin byl nástup na buzeráku ke čtení denního rozkazu a poté až do večeře bylo osobní volno. Vojáci na pokoji seděli nebo leželi na bidlech a odpočívali. Venku v tu chvíli zrovna lilo jako z konve. Klidu jim ale nedopřál svobodník Mantl, který přišel v 16:30 hodin na pokoj a zařval jako tur: „Nástup na rajony! A bude to tady lítat. Tak honem všichni pro šůrovák, kýbl, mazlák a hadr, ať to lítá,“ dodal.

Vojín Koura ležel na bidle jakoby nic.

„A co vy vojíne?“ podíval se Mantl na Kouru.

„Jste osvobozen od cvičení a rozcviček, ale od rajonů ne,“ dodal přísně.

„Ale mě ten kloub bolí, soudruhu svobodníku, a navíc mám mít nohu v klidu,“ připomněl Mantlovi vojín Koura.

„Tak dobře. Pro dnešek jste osvobozen i od rajonů,“ řekl Mantl.

„Co je?“ zeptal se desátník Svoboda, který právě přišel na pokoj.

„Ale svobodník Mantl chce, abych šel na rajony, a já mám nařízenej kvůli noze klid,“ řekl vojín Koura.

„Jirko, nech ho, má nařízenej od doktora klid, tak ho bude dodržovat,“ domlouval desátník Svoboda svobodníkovi Mantlovi.

„Dobře,“ řekl nevrle Mantl a odešel z pokoje ven na chodbu zkontrolovat vojáky, jak dělají rajony.

„Soudruhu desátníku, můžu se vás na něco zeptat?“ řekl vojín Koura, když byli sami dva na pokoji.

„Můžete. Co chcete?“ řekl Svoboda.

„To nebudu moct ani pochodovat o přísaze s ostatníma?“ zeptal se vojín Koura.

„Ne, to nebudete. Budete stát na malým buzeráku vedle ošetřovny,“ odpověděl Kourovi desátník Svoboda kamarádsky a odešel ven z pokoje.

„No, tak budu stát na malým buzeráku, ale našim to budu muset vysvětlit,“ řekl si sám pro sebe vojín Koura ležící na bidle.

Krátce po 17:30 se ostatní vojáci vraceli na pokoj po hotových rajonech. Měli celou půlhodinu volna před nástupem na večeři.

„Do prdele, mě ten kloub nebo sval tak bolí,“ řekl vojín Koura v jídelně, když seděl za stolem a kousal první sousto rybího filé s bramborovou kaší s okurkem.

„Fakt ťa to, Karol, toľko bolí?“ zeptal se vojína Koury vedle sedící vojín Sarkán.

„Když sedím, tak ne. Jen když chodím,“ přiznal vojín Koura.

„A to po tobě ten blbec Mantl chtěl, abys dělal rajony?“ zeptal se vojín Zahnal.

„Pro dnešek mně řekl, že mám volno od rajonů, ale potom přišel na pokoj Svoboda, tak jsem mu řekl, co mně říkal Mantl, a on mu řekl, že žádný rajony dělat nemusím, že mám mít nohu v klidu. A Mantl se nasral a odešel z pokoje,“ pousmál se vojín Koura.

„Ten Mantl není snad normální,“ kroutil hlavou vojín Zahnal.

„To je na něm vidět, že nemá všech pět pohromadě,“ pousmál se vojín Holzák.

Když dojedli, odevzdali do okénka na umytí talíř s platem a šli před jídelnu a poté šli všichni pod velením svobodníka Mantla na rotu do večerky. Měli osobní volno. Asi čtvrt hodiny před večerkou se převlékli do pyžam a čekali na příchod svobodníka Mantla. Ten samozřejmě přišel přesně a opět pověřil očichávacím úkolem detektora vojína Sarkána, který svůj úkol zvládl opět dobře. Poté si na pokyn „na bidlo“ všichni vojáci vlezli do spacího pytle.

„Vojín Sarkán a vojín Zahnal, vemte si oba ručníky a pojďte se mnou,“ rozkázal oběma vojákům svobodník Mantl.

Oba vojíni vylezli ze spacáků, šli ven z pokoje a tušili, nebo spíš stoprocentně věděli, co je bude čekat. Mantlovo šikanování a ponižování vojáků pokračovalo i nadále, bez jakýchkoli následků pro zmíněného.

Za čtvrt hodiny přišli oba vojáci na pokoj a klepali se zimou. Rychle si vlezli do spacáků, aby se zahřáli. V duchu svobodníka Mantla proklínali a nejraději by ho pod tu sprchu postavili aspoň na jednu hodinu, aby věděl, jaké to je. Ale nejen oni dva, s největší chutí by to udělala celá četa.

Víc jak týden kloub vojína Kouru bolel, tak se soustředil hlavně na to, aby se doučil vždy po čtyřech písmenech morseovu abecedu. Vojáci mohli napsat domů svým nejbližším den a hodinu konání slavnostní vojenské přísahy. Museli dávat pozor, aby neprozradili nějaké vojenské tajemství. Všechny dopisy, které opouštěly kasárnu, se kontrolovaly, a pokud by se zjistilo něco, co by v nich nesmělo být, vrátily by se pisatelům a ti by je museli přepsat. Nemohli se tedy ani slůvkem zmínit o nějaké šikaně či dalších vojenských věcech, což by stejně nikdo z vojáků neudělal. Byli si totiž vědomi případných následků.

Týden před přísahou vojína Kouru kloub stále ještě mírně bolel a sledoval své spoluvojáky, jak na buzeráku nacvičují pochod s výkřikem „Tak přísahám!“. Pochodovali okolo tribuny, na které stáli desátník Svoboda se svobodníkem Mantlem. Mrzelo ho, že při přísaze nebude kvůli namoženému kloubu pochodovat s ostatními vojáky a taky proto, že mu osvobození od všeho cvičení končilo až týden po přísaze.

Věděl, že ho jeho rodiče a příbuzní budou vyhlížet při pochodování na buzerplacu mezi ostatními vojáky marně a že jim po setkání s nimi vysvětlí, co a jak.

„Nástup na chodbu před skříňky!“ zavelel svobodník týž večer v patnáct hodin třicet minut, a to po rozkaze, kdy měli vojáci osobní volno a trávili je na pokoji.

„Co zase ten blbec chce? Co votravuje?“ brblali si pod vousy vojáci při nástupu ke skříňkám.

„To nám nemůže dát dneska pokoj?!“ nadával u skříňky vojín Hons.

„Ten nám nedá pokoj nikdy,“ řekl vojín Koura a otevřel svoji skříňku.

Jako obvykle chodil svobodník Mantl od skříňky ke skříňce a vyhazoval všem věci poskládané ve vzorném komínku na zem před skříňky.

„A všechno bude ve skříňce srovnané do komínků pěkně předpisově!“ křičel na chodbě svobodník Mantl.

Vojáci, ve kterých by se krve nedořezal, skládali už po několikáté během vojny všechny věci do komínků do skříněk, což bylo pod jejich důstojnost, ale nic proti tomu nenadělali, i když lamentovali.

„Nejradši bych tomu Mantlovi rozbil s chutí rypák,“ řekl naštvaně vojín Zahnal směrem ke Kourovi.

„Já taky,“ utrousil Koura a po očku se díval, kde se svobodník Mantl pohybuje, aby ho neslyšel.

„Já radši nic neříkám, protože to nemá cenu, je to zbytečný. Všichni nadáváme a stejně si ty věci do skříněk musíme zpátky složit,“ konstatoval suše vojín Paďouček.

Všichni vojáci do jednoho s ním souhlasili, rovnali věci do skříněk, aby tím uspokojili frajerského a buzerantského svobodníka Mantla. Ten přišel asi po deseti minutách, zkontroloval všem skříňky svým přísným pohledem, ale spokojenost na sobě nedal vůbec znát.

„Zamčít skříňky a všichni na pokoj,“ zaburácel a odešel o poschodí níž.

„Už mě ten Mantl sere, kokot jeden,“ řekl vojín Vejdík sedící na posteli.

„Mě taky. Přísahám, jestli ho potkám na vycházce, tak mu dám mezi čtyřma vočima přes držku, aby to bylo beze svědků,“ přidal se vojín Holzák.

„Nasraní jsme na něho všichni,“ konstatoval vojín Koura a učil se na papírku napsaná poslední čtyři písmena morseovky.

Vojín Sarkán hlídal, tak jako vždycky, u dveří, kdyby šel svobodník Mantl desátník Svoboda náhodou na pokoj. Ostatní vojáci leželi na bidlech a čekali, kdy jim mazáci vyhlásí nástup na rajony, což mělo být asi za půl hodiny.

K příjemnějším stránkám patřilo nejen pro vojína Kouru, ale i pro další vojáky učení Morseovy abecedy, a kupodivu jim to všem velice rychle lezlo do hlavy a začalo je to i bavit. Ale taky se neúprosně blížil den slavnostní vojenské přísahy. Asi pět dní před ní šel vojín Koura na kontrolu na ošetřovnu s levým kloubem, který ho stále lehce pobolíval, ale bolest nebyla tak velká, jako při poslední kontrole před týdnem. Doktor na ošetřovně mu řekl, že ještě nejméně čtrnáct dní nebude moct cvičit a ani pochodovat o přísaze, s čímž Koura vlastně tak nějak počítal. Věděl, že ještě víc naštvaný bude po kontrole svobodník Mantl, který ho nebude moci tahat pod sprchu a nechat běhat tři kolečka okolo buzeráku, což ho těšilo ze všeho nejvíc.

Konečně přišel dlouho očekávaný den, kdy se měla konat slavnostní vojenská přísaha, 8. květen. Nejvíce se všichni těšili na svoji první vojenskou vycházku mimo kasárny. Ten den byli vojáci nastoupení na buzeráku ve vycházkových uniformách. Přísaha měla začít přesně v deset hodin dopoledne. Na tribuně se scházeli vojáci z povolání v čele s jakýmsi náčelníkem štábu v hodnosti plukovníka, dále tu byl velitel roty major Motl, jeho zástupce kapitán Šumský a nějací další majoři a kapitáni, tedy samá vojenská elita nejen z Jaselských kasáren. Okolo buzeráku se scházeli příbuzní vojáků, aby byli tomu slavnostnímu aktu rovněž přítomni a aby na vlastní oči viděli své vojáky pochodovat kolem tribuny. Dalších patnáct vojáků, kteří nemohli z různých důvodů pochodovat, stálo vedle ošetřovny na malém buzeráku a rovněž čekali, až to všechno začne.

Nejprve vojáci prošli za pochodové hudby okolo tribuny, před ní velitelé jednotlivých čet zaveleli: „Vpravo hleď!“ a poté, co vojáci tribunu minuli, zaveleli: „Přímo hleď!“

Pochodovali na konec buzeráku, kde zatočili na protější stranu a pochodovali směrem dál od tribuny, kde se po četách řadili v trojstupech.

„Zastavit! Stát!“ veleli jednotliví velitelé čet a poté zavelel jeden z důstojníků z tribuny: „Roto! Pozor! Přímo hleď!“ a velitel roty major Motl přečetl slavnostní vojenskou přísahu, což trvalo necelých pět minut, a po posledních slovech přísahy všichni vojáci jako jeden muž zařvali: „Tak přísaháme!“

Poté na povel svých velitelů vojáci odpochodovali směrem k rotě, kde dostali rozchod a postupně hledali své příbuzné. Vojín Koura našel rodiče nedaleko, tedy přímo naproti kuchyni.

„Ahoj mamko, ahoj taťko,“ pozdravil oba rodiče vojín Koura a poté pozdravil další dva příbuzné: „Ahoj Jožáne, ahoj Eriko.“ S Erikou se políbili na tvář.

„My jsme tě vyhlíželi, jak pochoduješ před tribunou, a nemohli jsme tě najít,“ řekl Koura starší.

„To je pravda, Karle, krk jsem si mohl vykroutit a nikde jsem tě tam na buzerplacu neviděl,“ přidal se Jožán Kubálek, jednačtyřicetiletý štíhlý příbuzný, baletní mistr nového Janáčkova divadla.

„Ty sis, Jožáne, určitě ten krk mohl vykroutit,“ pousmála se jeho manželka, o jedenáct let starší a o hlavu menší než vojín Koura.

„No fakt,“ řekl Jožán.

„To byste mě vyhlíželi marně. Já jsem totiž vůbec nepochodoval. Stál jsem na malým buzeráku vedle ošetřovny, protože mám už tři týdny od doktora zákaz cvičení. Když jsme sprintovali v tělocviku, tak mi při snaze ještě víc zabrat ruplo v levým kloubu. Byl jsem s kloubem na rentgenu ve vojenský nemocnici. Tam mi řekli, že mám kloub v pořádku, ale když mám ten zákaz cvičení, tak že nemůžu ani pochodovat,“ vysvětlil Koura rodičům i příbuzným.

„No jo, tak proto jsme tě neviděli pochodovat,“ pousmál se Jožán Kubálek.

„Myslíš, že mě to neštvalo, Jožáne? Radši bych pochodoval.“

„Karle, jak je jinak na vojně?“ zeptal se Koury tatínek.

„To víš, jako na vojně. Su v poddůstojnický škole, učím se morseovku, prej má být ze mě radista. Jo, jestli se chcete podívat na rotu na pokoj, kde bydlím, tak klidně můžete, je den otevřenejch dveří,“ upozornil rodiče a příbuzné Koura.

„Ne. Já jsem na vojně byl, tak si to umím představit. Navíc je tady hodně lidí, než bysme se vymotali, tak by to dlouho trvalo,“ řekl Koura starší.

„Mně se taky nechce nikam chodit,“ naznala paní Kourová.

„Ale mamko, je to až ve druhým patře. Pěkně by ses prošla,“ pousmál se vojín Koura.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Jožán Kubálek, který nevěnoval pozornost tomu, co vojín Koura řekl rodičům.

„Jožáne, dyť Karel říká, že jestli chceš, tak se můžeš jít podívat, jak vojáci bydlí,“ připomenula Jožánovi manželka Erika.

„Já vím, já jsem Karla slyšel,“ odpověděl Erice Jožán. „Dyť se podívej, kolik je tady lidí,“ poukázal Jožán.

„Karle, máš u sebe vycházkovou knížku?“ zeptal se syna otec Koura.

„Mám. Dali nám ju před nástupem. Po přísaze můžeme jít na první vycházku. Do přísahy jsme nikam nesměli,“ řekl Koura.

„Tak pudem někam do hospody na oběd,“ řekl Koura starší.

„Kam byste chodili, Karle, jedeme k nám dom na oběd,“ řekl Jožán.

„Jistěže, jedeme k nám na oběd,“ přidala se Erika. „Mám ho nachystanej. Přece nebudete vysedávat někde po hospodách,“ dodala a bylo vidět, že již dopředu měla vše naplánované.

„Dobře, tak jedeme, Jožáne, k tobě,“ pousmál se otec Koura.

Když přišli k bráně, zeptal se dozorčí svobodník vojína Koury: „Máte vycházkovou knížku?“

„Ano, mám,“ odpověděl vojín Koura, vytáhl z levé náprsní kapsy saka vycházkovou knížku a podal ji dozorčímu na bráně se slovy: „Tady je.“

Dozorčí na bráně si ji prohlídl a po necelé minutě řekl: „V pořádku. Můžete jít.“

Vojín Koura si vzal od dozorčího na bráně vycházkovou knížku, strčil ji zpátky do levé náprsní kapsy u saka a šel s ostatními k Jožánovu autu značky žigulík, banánové barvy.

„Tak se posaďte ke stolu,“ vybídl Kourovi Jožán Kubálek, když poté, co se zuli a odložili si přebytečné oblečení, vstoupili do kuchyně.

„Ale máte to tady hezký,“ pochválila kuchyň paní Kourová.

„Lído, je to jen obyčejná kuchyň. Já myslím, že nemáme nic přepychového,“ holedbala se Erika Kubálková.

„Erika má pravdu, je to úplně normální kuchyň, nic přepychovýho,“ dodal Jožán. „Tak co si dáte k pití?“ zeptal se.

„Já bych si dala zatím kafe,“ řekla paní Kourová.

„Já si dám teda taky kafe,“ přidal se Koura starší.

„A ty si dáš co, Karle?“ zeptal se Jožán vojína.

„Že se Jožáne ptáš. Dáš pivo Karle, viď?“ odhadla Erika.

„No, musím se ho zeptat. Třeba se na vojně pivo odnaučil pít,“ pousmál se Jožán.

„To neodnaučil, Jožáne. My jsme nikam do přísahy nesměli. Ale to pivo si dám,“ řekl vojín Koura.

Jožán přinesl Kourovi flaškovou desítku piva značky Starobrno, otevřel ji a postavil k ní ještě sklenku na pití.

„Díky Jožáne,“ poděkoval vojín Koura.

„Tak jak je teda na vojně?“ zeptal se syna Koura starší.

„Taťko, jako na vojně. Ráno budíček, rozcvička, a až do včerejška jsme každý den pochodovali, cvičili na přísahu. No a jak jsem už říkal v kasárnách, už jsem se skoro naučil morseovku. Když mně poprvé cosi zapípal pípátkem desátník Svoboda, vůbec jsem nevěděl, co to je. Ale musím říct, že jsem se ju po čtyřech písmenech učil a umím ju celou, teda písmena. Číslice zatím jen tak na půl,“ řekl vojín Koura.

„Morseovku?“ divil se Koura starší.

„Jo, morseovku. Ty nevíš, co to je?“ zeptal se otce vojín Koura.

„No teda nevím,“ pousmál se otec Koura.

„Tak třeba, ty-ty-tá-ty je František,“ řekl názorně Koura.

„Takže to není nic těžkýho se to naučit?“ zeptal se Koury mladšího Jožán Kubálek.

„No, měl jsem z toho, Jožáne, ze začátku strach, ale leze mně to do hlavy dobře,“ přiznal Koura mladší.

Pomalu, ale jistě se z kuchyně rozlinula vůně masa a hranolků.

„Jožáne, já ti teď něco řeknu,“ pravil Koura starší. ‚Já jsem na vojně velel celý rotě a zrovna jsme měli střelby ostrejma. Za mnou stál ruskej generál a kontroloval mě, jestli všechno dělám tak, jak to má být. Stříleli jsme z kulometů na terč na padesát metrů. Jeden voják dostřílel a hned se běžel dívat na terč, když ostatní ještě stříleli. No, co jsem měl dělat. Když skončily střelby, tak jsem ho nechal zavřít. Nemohl jsem jinak, když za mnou stál ruskej generál. Představ si, že mě ten ruskej generál poklepal rukou na rameno a říkal: ‚Charašo, charašo.‘ Ještě mě za to pochválil,“ zavzpomínal na vojnu Koura starší.

„Tys ho fakt nechal, Karle, zavřít?“ zeptal se ještě jednou Jožán.

„No, co jsem měl dělat, za mnou stál ruskej generál, tak jsem musel. Jinak by asi dal zavřít von mě,“ pousmál se Koura starší.

„Když už, taťko, vzpomínáš, tak nám řekni, jak to bylo na letenské pláni, když tam byl’s na přehlídce,“ požádal otce vojín Koura.

„To bylo ještě za Čepičky, ten byl tenkrát ministrem obrany. Když šel na tribunu, tak zakopl o schůdek a spadla mu z hlavy čepice. To si nedovedete představit ten hlahol, jak se nesl letenskou plání. Všichni se tomu smáli, myslím vojáky. No a Čepička se nám odvděčil tím, že nám do každýho stanu dal půl litru rumu, protože byla tehdá celkem zima a mrzlo. A ti, co ho nepili, tak jsme ho vypili za ně,“ pousmál se otec Koura.

„To jste si, Karle, dali, co?“ pousmál se Jožán Kubálek.

„No to víš, že jo. Ti, kdo rum nepili, měli smůlu,“ smál se otec Koura.

Mezitím přišla ke stolu Jožánova manželka Erika a donesla rodičům Karla Koury kafe se slovy: „Omlouvám se, že to tak dlouho trvalo.“

„Vůbec se Eri neomlouvej, dyť se nic nestalo, dyť je čas,“ pousmála se paní Kourová.

„Jožáne, pivo máš ale dobrý,“ pochválil zlatavý mok mladý Koura.

„To víš, Starobrno je vyhlášená značka,“ odpověděl Kourovi Jožán.

„A velitelé, jací jsou?“ zeptal se syna otec Koura.

„Velitelem roty je major Motl, příjemnej a připadá mně, že takovej lidskej. Jeho zástupcem je kapitán Šumský, vojenský vysloužilec, který tu vojnu pěkně žere,“ odpověděl vojín Koura.

„Karle, a jak vám tam vařijou?“ zeptala se syna maminka Kourová.

„Mamko, dobře. Musijou, protože tam chodijou na oběd i lampasáci, a to víš, že kdyby něco špatně uvařili, že by jim dali,“ pousmál se vojín Koura.

Erika zatím připravovala oběd a paní Kourové se zdálo, že je dlouho pryč, a zeptala se Jožána: „Kde je Erika? Proč si s náma tady nesedne?“

„Erika připravuje něco k obědu,“ odpověděl Jožán.

„Eriko, tos nemusela, my bysme se stavili někde ve městě na oběd,“ řekla paní Kourová.

„No jistě, budete se trmácet někde po městě a hledat hospodu. Erika má všechno nachystaný, maso naložený, jen nakrájí hranolky a usmaží, potom udělá maso. Přece byste nám nedali košem,“ vysvětloval Jožán Kubálek.

„Nebojte se, za chvilu to bude,“ ubezpečovala všechny Erika.

„Karle, brambory, které budete jíst, jsou ještě od vás, které jsme vloni dovezli,“ upozornil Kouru staršího Jožán Kubálek.

„Jo,“ pousmál se Koura starší. „Tak to ti, Jožáne, dlouho vydržely,“ dodal.

To už se z kuchyně linula vůně smažícího se masa na přírodní způsob a hranolků a cítit byla rovněž knedlíčková hovězí polévka. Jožán začal nosit na stůl mělké talíře a na ně dal hluboké, potom příbory, a nakonec dal doprostřed stolu prkýnko na polévku, kterou Erika asi po dvou minutách donesla v polévkové květované míse s nerezovou naběračkou.

„Tak si poslužte. No, berte si,“ pobízel všechny Kourovi u stolu Jožán Kubálek.

Jako první si nalil pan Koura, po něm paní Kourová a naposledy Koura mladší, až po nich si polévku nalili Erika s Jožánem.

„Tak dobrou chuť,“ popřál všem Koura starší.

„Taky dobrou chuť,“ přidala se paní Kourová a Koura mladší.

„Nápodobně,“ odpověděl Jožán s Erikou.

Všichni se s chutí pustili do hovězí knedlíčkové polévky a nešetřili slovy chvály. Po ní následoval přírodní vepřový řízek s hranolkami a okurkou. Oba Kourové zapíjeli oběd pivem a paní Kourová s Erikou Kubálkovou Hanáckou kyselkou. Když všichni dojedli, odnesl Jožán do dřezu špinavé nádobí a Erika je hned umývala.

„Budeš, Karle, ještě pivo?“ zeptal se Koury mladšího Jožán Kubálek.

„Ne, nedám. Večer jsme domluveni s klukama, že pudem na pivo do Prahy. To je hospoda dvě zastávky šalinou od kasáren,“ řekl vojín Koura.

„A vo kolika máš bejt v kasárnách?“ zeptal se Koury otec.

„Do večerky, do dvaceti jedna hodin a třiceti minut,“ řekl Koura voják.

„Taky co byste, Karle, do večerky dělali. Máte někde bloncat po městě, to je lepší sednout si do hospody a dát si pivo.“

„Samo sebou Jožáne, že se nepudem vožrat. Je to naše první vycházka a co by si o nás potom v kasárnách pomysleli,“ pousmál se vojín Koura.

„Já jsem taky neřekl, že se dete vožrat,“ dobíral si mladého Kouru Jožán Kubálek.

„To seš celej ty, Jožáne,“ mrkla na manžela manželka Erika. „A abych nezapomněla, Lido, Karle, dáte si ještě jedno kafe?“ zeptala se Erika.

„Jo, já bych si, Eri, ještě jedno dal,“ neupejpal se otec Koura. „Ale slabší,“ dodal.

„Eriko, já taky. Ale jenom slabý,“ přidala se paní Kourová.

„A ty, Karle?“ zeptala se vojína Koury Erika.

„Děkuji, Eriko, já kafe nepiju. Mám ještě ve sklínce trochu piva,“ odpověděl Koura mladší.

„Jo, vlastně, já jsem zapomněla,“ skoro se omlouvala Erika. „Tak teda dvě slabý,“ ujistila se Erika a vstávala ze židle, že půjde kafe uvařit.

„Eriko, seď, já to kafe uvařím,“ zarazil ji manžel Jožán, vstal od stolu a odebral se vařit kafe.

Během pěti minut stály před rodiči vojína Koury šálky voňavé kávy.

„Neboj se, Karle, zpátky do kasáren tě zavezem a nazpátek hodím rodiče ke Grandu na autobus,“ řekl Jožán mladému Kourovi.

„Dyť já bych sám ani do kasáren netrefil,“ pousmál se Koura mladší a napil se piva.

Poté šli dolů po schodech k autu.

„Měli,“ odpověděl vojín Zahnal.