Daniel Hurst

Doktorova žena

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

DOCTOR’S WIFE

Copyright © Daniel Hurst, 2023

First published in Great Britain in 2023

by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved.

Translation © Drahomíra Michnová, 2024

ISBN 978-80-284-0253-2

Obsah

- Prolog

- (1)

- (2)

- (3)

- (4)

- (5)

- (6)

- (7)

- (8)

- (9)

- (10)

- (11)

- (12)

- (13)

- (14)

- (15)

- (16)

- (17)

- (18)

- (19)

- (20)

- (21)

- (22)

- (23)

- (24)

- (25)

- (26)

- (27)

- (28)

- (29)

- (30)

- (31)

- (32)

- (33)

- (34)

- (35)

- EPILOG

- DOPIS OD DANIELA

PROLOG

Žena stála u okna a sledovala dění na pláži. Věděla, že tělo ležící na písku bude událostí, která promění tuhle klidnou přímořskou vesnici v úl, kde bude několik následujících dní pěkně rušno. V tomto odlehlém koutě světa jste obvykle potkali jen místní obyvatele, dodavatele zboží z okolních měst a občas sem zabloudili příležitostní turisté, kteří mířili do Skotska nebo se z něj vraceli. Teď se to tu bude hemžit forenzními experty, novináři a čumily, které sem přivede jakási morbidní zvědavost.

Nález mrtvého těla na nečekaném místě, to je něco.

Taková událost vyžaduje pozornost.

A vždycky se jí té pozornosti dostane.

Nikdy to nebylo tak zřejmé jako v den, kdy bylo objeveno bezvládné tělo Drewa Devlina. Mrtvý ležel s rozhozenými údy na písečné pláži, která lemovala tento malebný kousek pobřeží severní Anglie.

Mokré bílé tričko přilepené k jeho zkroucenému trupu mělo stejnou barvu jako zatažená obloha nad ním a tělesná teplota mrtvoly byla stejně nízká jako teplota vzduchu v této dešti a větrem bičované části země. Bledá stehna bez života částečně zakrývaly černé šortky, téměř stejně tmavé jako nebe na obzoru, protože se blížila bouřka. Další bouřka přicházející do vesnice, která už tolik vytrpěla a kterou čekaly ještě náročnější zkoušky. Šedá teniska na levé noze pomalu ztratila svůj dokonale čistý vzhled, protože dorážející příboj, který unaveně omýval tělo, přinášel i písek a hlínu a na botě ulpěly různé nečistoty. To vše by se dalo považovat vůči mrtvému za neuctivé.

Bota, která měla být na pravé noze, chyběla, ale kdyby ji někdo hledal, určitě by ji zahlédl houpat se na moři jen o několik metrů dál, jako loď bez námořníka bezcílně unášenou vlnami, která se s největší pravděpodobností vrátí na pevninu, ale zatím je zcela vydána na milost a nemilost ledovému proudu.

Na botu se však nikdo nedíval. Všichni se dívali na osobu, které patřila, a to včetně té ženy u okna. Sledovala, jak záchranná služba přijíždí vykonat své ponuré úkoly, stála tam a dívala se až do té doby, než nad tím strašným dnem začalo zapadat slunce. To proto, že tam venku na písku leželo tělo muže, kterého kdysi milovala. Ale nebyla jediná v této vesnici, kdo zesnulého miloval.

Byl u opačného pohlaví oblíbený, až příliš.

A to byl jeden z důvodů, proč tu teď ležel mrtvý.

O DVA TÝDNY DŘÍVE

(1)

FERN

Když auto, ve kterém jedu jako spolujezdec, zastaví za obloukem táhlé příjezdové cesty mého idylického nového domova, honí se mi hlavou milion myšlenek.

Den, kdy se dospělý člověk přestěhuje do nového domu, je podle mě ne nepodobný dni, kdy dítě začne chodit do nové školy. Ten pocit nervozity provázený obavami, jestli je to správné rozhodnutí. Tupá bolest a tlak v žaludku způsobené lítostí nad tím, že musíme opustit dobré přátele, a obava, že najít si nové bude možná v tom neznámém prostředí těžší. A hlavně je tu neklamné vědomí, že další životní etapa už nikdy nebude stejná jako ta předchozí.

Jak bych mohla tenhle nový dům popsat? Pro začátek bych řekla, že se velice liší od domu, z něhož se stěhuju, i když to není nutně špatná věc. Kdo by si taky stěžoval na bydlení ve větším, že? Ale velikost není v životě to nejdůležitější, jak ženy mužům rády připomínají, takže jsem vždycky byla dost chytrá, abych dokázala dohlédnout dál a proniknout až do detailů.

Tahle nemovitost je krásná jednopatrová stavba s bílou omítkou. Má čtyři ložnice, dvě koupelny, přesně takovou kuchyň, o jaké jsem vždycky snila, a jídelnu, která bude dokonalá pro přijímání hostů. A to jsem se ještě nezmínila o prostorném obývacím pokoji a nádherné zahradě táhnoucí se za domem kamsi do nekonečna. Avšak všechnu nádheru uvnitř domu a za ním zdaleka předčí to, co vidíte před ním. Dům nemohl být postaven na idyličtějším místě. Stojí hned za silnicí, která ho dělí od písečné pláže a moře. Je z něj výhled na záliv Solway Firth zakusující se do severovýchodního pobřeží a tvořící část hranice mezi Anglií a Skotskem. A je to moc krásná hranice. Když je takové počasí jako dnes nebo toho prvního dne, kdy jsem sem přijela na prohlídku, naskytne se vám neuvěřitelně nádherný výhled. Vidíte na míle daleko na moře a zároveň i na pevninu za zálivem, což znamená, že člověk může stát v jedné zemi a dívat se na jinou.

Je neuvěřitelné, že za jasného dne je vidět Skotsko neboli „Bonnie Banks“, jak je v minulosti mnoho lidí nazývalo. To všechno možná zní báječně, ale tohle je Spojené království, takže jak to tu vypadá za špatného počasí? Naštěstí jsem tu za takového dne ještě nebyla, ale můžu s klidem předpokládat, že toto místo má velmi odlišnou atmosféru, když nesvítí slunce, krajinu zahalí mraky a písečnou pláž popepří ledové kapky deště padající z nebes.

Ale není to ani vyhlídka na nepřízeň počasí, kvůli čemu si nejsem jistá, jestli to bylo rozumné se sem přestěhovat, ani samotná nemovitost, protože tohle je opravdu úžasné místo a každý by považoval za obrovské štěstí, kdyby mu říkalo pane. Ne, je tu ještě jeden důvod, proč mám pochybnosti o tom, co dělám, když takhle sedím ve svém autě a přemýšlím o nové budoucnosti, s níž jsem souhlasila, a nejjednodušší způsob, jak popsat stav mé mysli v této chvíli, je tento:

Rozpolcená.

Poptejte se lidí kolem, jsem si jistá, že spousta z těch, kteří mě znají celá léta, by mě s radostí popsala. Ale kdybych se měla popsat sama, shrnula bych to do tří slov.

Holka z města.

Přesně tak, miluju betonovou džungli. Výškové budovy. Kavárny na každém rohu. Bary a restaurace otevřené dlouho do noci, a bistra, která otevírají brzy ráno. Nákupní centra a parky. Komorní divadla a prostorné holé arény. Výběr supermarketů a možnosti veřejné dopravy. A lidé, och, tolik lidí. Dojíždějící. Studenti. Prodavači. Baristé. Číšníci. Pouliční umělci. Běžci. Pejskaři. Je tu nekonečné množství míst, kam se dá jít, a lidí, kteří jsou všude. Tělo na tělo v metru, lidi před vámi a za vámi ve frontě na kávu.

Energie. Živost. Život.

Vždycky jsem žila ve velkoměstě. Především v Manchesteru, protože právě tam jsem vyrostla a strávila většinu svého dospělého života, vlastně jen s tříletou přestávkou, kdy jsem studovala na univerzitě v Yorku, a pak dvouletou pracovní stáží v největším anglickém městě, Londýně. Díky těmto zkušenostem jsem nikdy nepoznala nic jiného než nepřetržitý hluk a ruch, zvláštní pachy a vůně a možnost vždycky najít nějaký podnik, kde je otevřeno, kde si můžu dát drink, ať jsou tři hodiny odpoledne nebo ráno. Kypící život ve dne v noci, každý den. A i když to někteří lidé možná nesnášejí, já to zatraceně miluju.

Beru to tak, že město není jen velké seskupení budov, ale živý, dýchající organismus skládající se z mnoha lidí, kteří ho nazývají domovem, a já jsem vždycky byla jednou z nich.

Až do dneška.

Teď už nejsem obyvatelkou města. Spíše jsem někdo, kdo musí nacházet úlevu a útěchu v otevřených prostorech, dlouhém tichu, a především v samotě. Z více než dvoumilionového velkoměsta jsem se přesunula do vesnice s pěti sty obyvateli a jsem si docela jistá, že do toho jsou započítány i ovce na okolních kopcích.

Sbohem, Manchestere.

Dobrý den, Arberness.

Jak jsem se dozvěděla od lidí z vesnice, většina z nich jsou ti, jejichž předkové tu také prožili celý svůj život. Generace za generací se tu střídaly a jen málo z nich odešlo z vesnice do větších a rušnějších končin. Místo toho zůstali, protože byli hrdí na svůj odlehlý kraj a viděli krásu v tom, že žijí někde, kde není tolik lidí jako ve velkých městech a městečkách v okolí. Ale žije tu i pár obyvatel, kteří se zde nenarodili, ani neměli k vesnici žádný předchozí vztah, než se v ní usadili. Jsou to prostě lidé, kteří se vyhýbají ruchu velkých metropolí a s přibývajícím věkem zatouží po klidném životě v místě, kde o klid není nouze.

O čemž tady není pochyb.

Na tohle si bude třeba chvíli zvykat.

„Myslím, že bychom měli vystoupit a trochu stěhovákům pomoct.“

Z myšlenek mě vytrhne hlas muže, který sedí vedle mě v autě, a když se na něj otočím, vidím, že se na mě usmívá. Je to milý úsměv. Hezký úsměv. Tentýž, který mě okouzlil před lety, když jsem ho poprvé uviděla zaletět mým směrem, a stejný úsměv provázející mě na cestě k oltáři zahalenou v bílých šatech. Jeho úsměv byl tehdy široký a určitě je široký i teď, ale nikdy jsem ho neviděla širší než v ten den před šesti měsíci, kdy jsem souhlasila, že nechám náš starý život za sebou a přestěhuju se sem, na tohle odlehlé místo, abych tu začala novou životní etapu s mužem, kterého jsem si vzala.

Ano, tohle stěhování byl nápad mého manžela. Řeknu to jasně hned teď, pro případ, že by se všechno brzy pokazilo, což je velmi pravděpodobné. Přesně tak: stěhování do téhle pustiny byl nápad a návrh Drewa Devlina, nebo spíš doktora Drewa Devlina, jak se rád představuje ostatním.

„Nestrávil jsem všechny ty roky na lékařské fakultě proto, abych byl jen jedním z mnoha dalších Drewů,“ vysvětlil mi jednou, když jsme se vraceli domů z nějaké večeře a já se ho zeptala, proč mu tak jde o to, aby mimo pracoviště uváděl svůj profesní titul. „Je důležité uvést to slovíčko navíc, nejen jméno. Tvrdě jsem dřel, abych ten titul získal, a když už nic jiného, vždycky to rozproudí konverzaci.“

Nenamáhala jsem se mu to vyvracet, ačkoli jsem ho kvůli tomu trochu popichovala, jen tak z legrace. Také jsem ho ujistila, že mně je jedno, jestli je doktor Drew, zubař Drew, nebo dokonce jen prostě Drew, protože je můj muž a já bych na něj byla pyšná, i kdyby byl něčím jiným než lékařem.

Ale i když jsem svému muži často neopakovala, jakou mám radost, že je plně kvalifikovaný a praktikující lékař, protože jeho ego rozhodně nepotřebovalo další podporu, musím přiznat, že se mi opravdu líbí, čím se živí. Je to uznávané a velice důležité povolání, nemluvě o tom, že je i dobře placené. Pro mě je zároveň velkou výhodou, že kdykoli mám nějaké příznaky něčeho, můžu se hned zeptat na jeho odborný názor.

Nemusím se objednávat k lékaři a čekat, až mě vezme, když si můžu jen vyhrnout tričko a zeptat se muže, který leží vedle mě v posteli, jestli to moje nové znaménko nevypadá nebezpečně. Možná to není moc sexy, ale když vám táhne na čtyřicet jako mně, být sexy je skoro na úplném konci seznamu úkolů.

Avšak být manželkou lékaře není jen zábava. A to proto, že lékařská profese vyžaduje oddanost, píli a odhodlání, a hlavně ochotu pracovat dlouho do večera, abyste zvládli ošetřit všechny ty pacienty, kteří mají nemoci a potíže vyžadující zvláštní péči a pozornost. Není prostě možné, aby lékař dělal polovičatou práci. Buď všechno, nebo nic, buď poskytnout skvělou péči, nebo žádnou. A doktor Drew si vždy zakládá na tom, že poskytuje svým pacientům tu nejlepší péči, jaké je schopen. Problém byl v tom, že měl právě až příliš mnoho těch otravných pacientů, a proto ho napadlo odstěhovat se z velkoměsta a pokračovat ve své praxi někde, kde je trochu klidněji.

„Jen si to představ. S menším počtem pacientů můžu každý den končit v pět odpoledne, nebo možná i dřív,“ argumentoval, když mi ten návrh předložil. „Není to to, co jsi vždycky chtěla? Víc společného času? To se nám tady nikdy nepoštěstí. Ale když se přestěhujeme, může se to stát skutečností.“

Vzpomínám si na výraz jeho tváře, když mi to říkal, nebo si spíš vzpomínám na ty jeho pronikavě modré oči, jak se dívají do mých a vyvolávají ve mně stejně výjimečné pocity jako obvykle. Vždycky měl nade mnou takovou moc, jakou si představuju, že mají všichni hezcí muži nad ženami: pod tím jediným pohledem srdce úplně roztálo a on vždycky dosáhl toho, co chtěl. Přispívá tomu i jeho přirozená řeč těla. Nikdy není křečovitý nebo nejistý. Vždycky se chová, jako by byl naprosto přesvědčený o tom, co říká, a myslím, že to tak většinou je.

„To víš, že chci, abys chodil domů z práce dřív,“ souhlasila jsem, protože jsem mnohem raději, když je můj muž doma ve slušnou hodinu, než když dorazí v sedm nebo v osm a brblá na tu spoustu doporučení ke specialistům, která musel napsat, a na narvanou čekárnu. „Ale je to přece jen trochu extrém přestěhovat se odsud zrovna do takové oblasti, ne? Tady máme všechno, na co si vzpomeneme. Příbuzné, přátele, všechna naše oblíbená místa. Co bychom měli tam?“

„No, já nevím. Co třeba klid? Klid a ticho. Čerstvý vzduch. Kilometry volné přírody a prostoru k odpočinku. Dlouhé procházky po pláži. Vesnické slavnosti. Můžeš být součástí skutečné komunity a ne jenom dalším statistickým číslem namačkaným v přelidněné části země. A co je nejdůležitější, poprvé v mém životě a v našem manželství bych mohl nastolit rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem.“

Musela jsem mu dát za pravdu. Měl přesvědčivý argument, proč bychom měli uvažovat o přestěhování. Ale byl to argument, který ještě bylo potřeba několik dní brousit a pilovat, než jsem se nakonec začala přiklánět k jeho názoru.

„Vidím, že to myslíš vážně,“ prohlásila jsem jednou večer poté, co se vrátil domů nevrlý po dalším únavném dni. „Víš, že z toho mám obavy. Ale jestli po tom opravdu tak toužíš, tak to udělám. Budu souhlasit s přestěhováním. Ale pod jednou podmínkou. Najdeme perfektní dům. Pokud mám žít někde na konci světa, obklopená jen bečícími ovcemi a bláznivými vesničany, chci mít alespoň pěknou kuchyň. Když jsme se zasnoubili, sliboval jsi mi jídelní kout a já se ho dodnes nedočkala.“

Jídelní kout byl jen jednou z mnoha velkých cílů, které jsem si předsevzala od té doby, co jsem navázala s Drewem vážný vztah. V jeho začátcích jsme spolu často celé hodiny leželi v posteli a spřádali nejrůznější sny, některé rozumné, některé trochu bláznivější. Místa, která jsme chtěli navštívit. Auta, která jsme chtěli mít. Co bychom chtěli dělat, až budeme v důchodu. S potěšením můžu konstatovat, že mnohé z těchto snů se splnily. Ale jak už to v životě bývá, některé šly stranou.

Nikdy jsem neviděla Drewa tak šťastného jako ten večer, kdy jsem souhlasila, že opustíme Manchester a přestěhujeme se do Arberness, místa, které, jak mi řekl, vybral proto, že tam párkrát byl, když se vracel jako mladý kluk z výletů do Skotska, a že tam bylo nádherně a vždycky ho to tam zaujalo. Ještě jsem nebyla tak úplně přesvědčená jako on, že ta malá vesnička je tím nejlepším místem pro začátek nové kapitoly našeho života, ale jakmile jsem to odsouhlasila, okamžitě se začalo vážně plánovat stěhování. Náš dům v Manchesteru šel na trh za velmi výhodnou cenu a my se rychle pustili do hledání nového příbytku v té vesnici. Stačilo jen pár cest na sever a našli jsme dům, který jsme chtěli.

„Je dokonalý,“ oznámil mi Drew ještě předtím, než jsem ho poprvé uviděla, ale jakmile jsem si ho prohlédla, měla jsem stejný pocit. Jak vám potvrdí každý, kdo žije v manželství, shodnout se na něčem není vždy jednoduché, ale tohle byla jediná věc, o které jsme se nehádali. Dům byl opravdu dokonalý. Velikost, poloha, cena. Splňoval všechny naše požadavky, které jsme uvedli při prvním kontaktu s realitní kanceláří. A teď jsme tu a stěhováci do něj odnášejí naše krabice s věcmi.

A tak když s Drewem vystoupíme z auta, je to už oficiální. Teď už bydlíme tady. Ne tam, ve velkoměstě, kde je všechno známé a dostupné, ale tady, kde je všechno nové, spousta místa a zvláštně to tu voní, jako by moje nosní dírky nemohly tak úplně pochopit, proč je vzduch najednou čistý a ne zahlcený výfukovými plyny.

Udělala jsem dobře, nebo jsem udělala chybu? Bude se mi tu líbit, nebo se mi to časem zoškliví? Získám nové přátele, nebo bude mou jedinou společností během pracovního týdne jen nějaká ovce, která se zatoulá k zídce na konci naší zahrady? A zamiluju se do výhledu na pláž před domem, nebo mě její písek začne časem trápit a já zatoužím po známém doteku tvrdého betonu městských ulic, po kterém jsem kdysi chodila s takovou jistotou?

To asi ukáže čas. Ale jakmile vstoupíme do našeho nového domu a přemýšlíme o tom, z kterého konce začneme vybalovat všechny ty krabice, co se začínají hromadit na chodbě, vím, že jedna věc je jistá.

Můj manžel je velmi, velmi šťastný, že je tady.

Možná až trochu moc šťastný.

(2)

DREW

Dokázal jsem to. Dosáhl jsem toho, co se zpočátku zdálo nemožné: přesvědčil jsem svou ženu, aby opustila své milované město a následovala mě sem. A teď, když jsme se přestěhovali, je vše na dobré cestě. Mám takovou bláznivou radost, že bych si nejradši zakřepčil, ale není to úplně vhodné, a navíc se nechci ztrapňovat před stěhováky, kteří právě odjíždějí, takže zatím své projevy nadšení krotím. Jsem opravdu šťastný jak blecha a vůbec to nesouvisí s tímhle novým domem. Je to prostě proto, že jsem dosáhl svého.

Fern mi věří.

Myslí si, že jsem tuhle změnu navrhl, protože toužím po klidném životě.

Kdyby tak znala pravdu!

„Můžeš tohle vynést nahoru, prosím tě?“ žádá mě žena a ukazuje na už na pohled pořádně těžkou lepenkovou krabici, na níž je černým fixem načmáráno „ložnice“. „Stěhováci se asi moc nezatěžovali s tím, že by si přečetli moje popisky a odnesli krabice tam, kam patří.“

„Je to moje chyba. Měl jsem je víc kontrolovat,“ kaju se naoko. Pak unaveně zahekám, zvednu krabici a zamířím s ní ke schodům.

„Asi se nemohli soustředit kvůli všem těm řečem o fotbale,“ rýpne si Fern s jízlivým úsměvem, čímž naráží na to, jak plamenně jsem s nimi hovořil o současném stavu týmu Manchester United. Nakonec museli pořádně hýbnout kostrou, aby všechno stihli včas.

„Chtěl jsem se chovat přátelsky. Dokážu si představit, že při takové práci, jakou mají, vítají jakékoli rozptýlení. Ne každý miluje své povolání tak jako já.“

Stoupám po schodech a jsem si vědom, že to trochu přeháním s těmi kecy, jak moc své povolání zbožňuju, i když něco pravdy na tom je. Kdysi jsem byl velice hrdý na to, že jsem se stal lékařem, že kráčím ve šlépějích svého otce, který se sice tvářil, že mi s radostí nechá volnou ruku, co se týče výběru povolání, ale zároveň očividně doufal, že ho budu v lékařské profesi následovat. Zpočátku jsem měl jisté pochybnosti, ale vyzbrojen potřebným intelektem, abych mohl medicínu nejen studovat, ale také přitom zvládl složit všechny zkoušky, jsem zjistil, že se mi myšlenka stát se praktickým lékařem zalíbila. Byl to velký den, když jsem se pak stal plně kvalifikovaným lékařem, teda spíš pro rodiče než pro mě, a tento pocit hrdosti se snažím udržet po celou dobu svého života, ačkoli představa o této práci se poněkud liší od reality. V dnešní době to vypadá, že víc než o pomoc při záchraně životů jde spíš o spoustu papírování, kterého je teď určitě mnohem víc než za dob mého otce, ale nechci, aby to moc lidí vědělo. To proto, že se mi líbí respekt a obdiv, kterých se mi od nich dostává, když zjistí, čím se živím, a tahle bublina by mohla splasknout, kdyby ti lidi zjistili, že většinu dne trávím přehrabováním se v papírech.

Nebo alespoň tomu tak dosud bylo.

Ale tady v Arberness budu mít méně pacientů, což znamená, že můžu poskytovat kvalitnější péči. Možná si dokonce budu moct dopřát pětiminutovou pauzu mezi jednotlivými ošetřeními, a to bude velký bonus. Pryč jsou dny, kdy jsem si nemohl dojít ani na záchod nebo sníst sendvič, a když už, pociťoval jsem výčitky svědomí, že tím zdržuju už tak značně zbrzděný systém. Tady bych měl svou práci zvládnout hladce a bez honičky, prostě by to mělo být celkově jednodušší než v Manchesteru. Tam jsem míval fofr denně, to bylo normální, ale některé dny byly kvůli obrovskému množství práce na mých bedrech doslova smrtící.

Odložím těžkou krabici v ložnici vedle těch, které sem už nanosili stěhováci, a stačí mi zběžný pohled, abych viděl, kolik práce máme před sebou, než to tady bude vypadat tak, jak bychom chtěli. Pokoj momentálně připomíná spíš skladiště než útulný domov, ale my to zvládneme. Přesněji řečeno moje žena to zvládne, protože já mám už hned zítra nastoupit do práce, což znamená, že jí nebudu k ruce tolik, jak bych mohl, ale vím, že Fern si s tím poradí. Aspoň bude mít co dělat, a tím se snižuje možnost, že by se tu začala nudit a cítit osaměle, nebo nedejbože naléhat, abychom se vrátili do Manchesteru. Čím víc toho bude mít na práci, tím menší je pravděpodobnost, že zjistí skutečný důvod, proč jsem se chtěl stěhovat, a to právě sem.

Měl bych se vrátit dolů a pomoct vynést další krabici, ale ještě než to udělám, přistoupím k oknu a zadívám se ven na tu vodu. Tohle teď každý den uvidíme jako první, sotva rozhrneme závěsy. Kochám se krásou okolí a přemýšlím přitom o skutečném důvodu, proč jsem tak usiloval o to, abychom se sem přestěhovali. I když je tu nádherně, ta úchvatná scenérie vůbec není tím, co mě sem hnalo.

Tím skutečným a jediným důvodem je Alice.

Hluboce si povzdechnu, když pomyslím na jedinou ženu, kterou opravdu miluju, na ženu, která není mou manželkou, ale která zaujímá takové místo v mém srdci, že jsem kvůli ní byl ochoten vyrvat svůj dosavadní život z kořenů a začít znovu tady na severu, v kraji, kde, jak se říká, dávají lišky dobrou noc. Přemýšlím o tom, kde teď asi je, a vím, že ať už je kdekoli, nemůže to být daleko od místa, kde teď stojím já. To proto, že Alice žije v téhle vesnici, a vzhledem k tomu, jak je ta obec malá, nikdy nás od sebe nebude dělit větší vzdálenost než pár ulic.

To pomyšlení mě hřeje až v kostech a vím, že to teplo budu potřebovat v těchto chladnějších měsících, kdy teplota klesá, takže tohle místo teď bude víc jakousi zkouškou než oázou klidu a ticha.

Nespouštím pohled z mořské hladiny a myslím na Alici a na to, jak bude krásné být zase s ní. Už je to šest dlouhých měsíců, co jsem naposledy viděl její nádhernou tvář, a celou tu dlouhou dobu jsem strávil rekapitulací našeho posledního rozhovoru, kdy mi řekla, že náš vztah skončil. Na důkaz, že to myslí vážně, mi oznámila, že se stěhuje pryč z Manchesteru a začne se svým manželem Rorym nový život. Rory neměl nejmenší tušení, že mu jeho žena byla nevěrná, stejně jako moji ženu by ani ve snu nenapadlo, že jsem jí udělal totéž.

Říct, že jsem byl Aliciným rozhodnutím zničený, je slabé slovo. Samozřejmě jsem věděl, že to, co děláme, je špatné. Že se scházíme za zády našich náležitých partnerů a tak dále. Jenže tohle nebyla jen nějaká náhodná známost, kde by šlo čistě o sex. Ne, náš vztah byl mnohem hlubší. Během něj jsem se do Alice opravdu zamiloval a navzdory tomu, co mi řekla, když jsme spolu mluvili naposledy, vím, že ona se do mě zamilovala taky.

Všechno začalo před rokem, jednoho jinak úplně obyčejného všedního dne v mém životě praktického lékaře ordinujícího v centru města. Strávil jsem dlouhých a úmorných dvanáct hodin rozdáváním receptů na léky proti bolesti a přesvědčováním většiny svých pacientů, že ty mírné příznaky, které mi hlásili, ve skutečnosti neznamenají, že umírají, a nutně jsem si potřeboval dát nějaký životabudič. Proto jsem se stavil v hospodě hned za rohem, kousek od mého pracoviště, že si dám jedno rychlé pivo, než se vrátím domů a budu vyprávět své manželce Fern, jaký jsem měl perný den. Ale můj život se měl tehdy navždy změnit, protože sotva jsem si to pivo objednal, sotva jsem se posadil k baru a kývl na barmana, aby mi jedno načepoval, jsem si jí všiml.

Ty dlouhé blond vlasy. Ty ladné křivky. A úsměv, díky němuž jsem se cítil, jako bych byl zase mladý kluk. Neměl jsem tušení, kdo ta krásná žena u nedalekého stolu je, protože jsem ji předtím nikdy v téhle části města neviděl.

Ale ach, jak jsem si to přál! Vidět ji.

Přál jsem si, aby byla jednou z mých pacientek a chodila ke mně každý týden, i když jí nic nebude. Doktoři nesnášejí hypochondry, ale já bych dal cokoli za to, abych ji měl jako svou pacientku číslo jedna, která by mi každý den klepala na dveře ordinace a vymýšlela si nejrůznější zdravotní potíže. Cokoli, jen abych jí mohl být nablízku. Mluvit s ní. Dozvědět se o ní víc.

Šance, že žena jako ona někdy zabloudí do mé ordinace, byla samozřejmě mizivá, a to nejen proto, že vypadala naprosto zdravě. Jednoduše proto, že nejsem takový šťastlivec. Pouze neuvěřitelně šťastná náhoda mi toho dne umožnila zkřížit cestu s někým, jako je ona, a i když jsem měl dobrý život v tom smyslu, že jsem byl ženatý, měl jsem stabilní kariéru a dostatek příbuzných a přátel kolem sebe, abych se nikdy necítil osamělý, věděl jsem, že seznámit se s ní by bylo takovou třešinkou na dortu.

Seděl jsem u baru a pozoroval ji, jak si povídá s kamarádkou u stolu v rohu, a vůbec jsem nevnímal chuť svého piva, protože jsem byl pohroužený do fantazírování o svém novém objevu.

Jak se jmenuje? Kde bydlí? Čím je?

A hlavně: chtěla by si se mnou popovídat?

Pohled na malý diamantový prstýnek na její levé ruce mě nijak neodradil, protože sám jsem měl na ruce snubní prsten. Ale v tu chvíli jsem nepřemýšlel o žádném případném románku, a už vůbec ne o tom, jak by takový vztah mohl způsobit, že se můj život změní ve všech možných nepředvídatelných směrech.

Prostě jsem chtěl, aby si mě všimla. Aby mě viděla. Aby mě obdivovala, jako jsem já obdivoval ji.

Nezbývalo mi nic jiného než si objednat další pivo, protože jsem tam seděl dál a čekal, že ta krásná žena v rohu možná přijde blíž. Trpělivost se mi nakonec vyplatila. Hospoda se postupně zaplnila a žena si musela pro další pití dojít k baru. Jakmile jsem ji měl takhle na dosah, nenechal jsem si tu příležitost ujít.

Pochválil jsem její vzhled a rozhodl jsem se jít rovnou k věci, protože jsem neměl času nazbyt a nechtěl jsem být jako všichni ostatní muži v podniku, kteří na ni jen tak civěli a nic s tím nedělali. Přijala můj kompliment a oplatila mi tím, že mi pochválila oblek a pak se zeptala, jestli pracuju v nějakém úřadě.

Jako vždycky jsem se chopil příležitosti prozradit, že jsem lékař. Podle toho, jak se na mě dívala, když jsem o tom mluvil, jsem poznal, že jí moje profese imponuje. Dal jsem si záležet, abych jí dal najevo svůj zájem o její osobu, takže jsem jí kladl spoustu otázek a ona úplně zapomněla, proč vlastně k baru přišla.

Po chvíli se k nám prodrala ta její kamarádka, pravděpodobně chtěla zjistit, proč se Alice tak dlouho nevrací ke stolu. Alice jí zalhala, že jsem její dávný známý z univerzity, a zdůraznila, jaká je to obrovská náhoda, že jsme na sebe po tolika letech takhle narazili. Touhle pohotovou malou lží kamarádce naznačila, že nás má nechat na pokoji, což dotyčná pochopila a odešla. Pak jsme s Alicí zůstali v hospodě až do zavírací doby, povídali jsme si a laškovali a brzy to vypadalo, že jsme staří přátelé, a ne jen dva lidé, kteří se právě seznámili.

Ten večer jsem od Alice nedostal pusu, hlavně proto, že jsme byli oba zadaní a ani jeden jsme ještě nechtěli udělat nic, čím bychom se na svých partnerech prohřešili. Ale dostal jsem její telefonní číslo a to bylo vše, co jsem potřeboval, abych s ní mohl zůstat v kontaktu a domlouvat si budoucí schůzky. Schůzky, o nichž jsem si byl jistý, že nakonec vyústí v intimní vztah.

A skutečně se tak stalo.

Všechny mé pozdní příchody domů se daly Fern snadno zdůvodnit: prostě jsem jí řekl, že jsem měl ten den šíleně moc práce, a ona tomu věřila, protože to při mém povolání vždycky takové bylo. Jenže tentokrát jsem už ve skutečnosti netrčel v ordinaci zavalený hromadou receptů a dalších papírů, ale scházel jsem se v hotelových pokojích v centru města s Alicí a po letech jsem zase cítil, že žiju.

Samozřejmě jsem měl výčitky svědomí, že Fern takhle podvádím, stejně jako je měla Alice, která podváděla svého manžela Roryho. Ale prostě jsme si nemohli pomoct. Stejně jako když se nějaké dítě znenadání dostane ke klíči od cukrárny a využije té úžasné příležitosti brát plnými hrstmi, i my jsme se snažili urvat, co jen šlo. Bylo to nebezpečné a já věděl, že bych Fern zlomil srdce, kdyby se o tom dozvěděla, ale byl jsem si jistý, že se to nestane. Dařilo se nám náš vztah udržovat v tajnosti dost dlouho, tak proč bychom v něm nemohli pokračovat navždy?

Bral jsem to tak, že to není moje ani Alicina chyba, že jsme se potkali až poté, co jsme se usadili. Byl to prostě život. Šílený, nepředvídatelný život. Hlavně že jsme se našli, a protože nám ještě nebylo ani čtyřicet, měl jsem pocit, že máme spoustu času, abychom si takhle tajně užívali.

A pak mi Alice oznámila, že s tím končí a stěhuje se pryč.

Zatínám zuby, stojím u okna ložnice a dívám se, jak se hladina vody v zálivu houpe a šplouchá. Ta bolest, kterou jsem cítil, když mi Alice řekla, že ji mám nechat a už ji nikdy nekontaktovat, je pořád živá, i když od té doby uplynulo půl roku a ona si nejspíš myslí, že jsem na ni už zapomněl. Ale já nezapomněl. Jsem do ní stejně bláznivě zamilovaný, jako jsem byl od toho dne, když jsem ji poprvé uviděl v té hospodě, a proto jsem podnikl ten poněkud šílený krok, že jsem se sem přestěhoval. Alice vůbec netuší, že mám v plánu vrátit se do jejího života, ale až si uvědomí, co jsem udělal, určitě pochopí, že to myslím vážně, a dá naší lásce ještě jednu šanci. Jen je škoda, že mezi námi nemůže být nic víc než jen utajovaný poměr. Protože nikdy spolu nemůžeme žít jako manželé. To bych musel opustit Fern, a i když jsem mockrát zvažoval i tuto možnost, dospěl jsem k závěru, že to nejde. Fern o mně totiž ví až moc věcí.

Věcí, na které nejsem pyšný.

Takových, které by mě mohly dostat do vážných potíží, kdyby někdy vyšly najevo.

To, co teď dělám, nepovažuju za nějaký stalking. Vnímám to jako romantiku. Doufám, že Alice to bude vnímat stejně. Co se týče Fern a Roryho, nebudou vědět, co se děje, stejně jako to netušili předtím, a já to tak nechám, dokud se mi Alice nevrátí do náruče. Taky se může stát, že Alice nebude dobře reagovat, až se zase objevím v jejím životě, takže pro jistotu nebudu pálit mosty mezi mnou a svou ženou. Lepší je být ženatý s komplikovaným milostným životem než rozvedený doktor, kterého všichni litují.

Prozatím si své malé tajemství ponechám a uvidím, jak se všechno vyvrbí.

Co mi asi život v této vesnici chystá?

No, stejně jako jsem to dělal ve městě, udělám i tady všechno pro to, abych dosáhl přesně toho, co chci.

(3)

FERN

První, kdo nás v našem novém domově navštíví, je Audrey, starší paní a naše sousedka odvedle. A nepřichází s prázdnou.

„Upekla jsem vám lasagne,“ oznamuje mi a oběma rukama drží zapékací misku. Vítám ji, zvu ji dál a ona dodává: „Asi máte všechno nádobí ještě v krabicích, tak jsem si říkala, že vám třeba přijde vhod něco rychlého k večeři. Tohle bude ohřáté v cuku letu. Máte mikrovlnku, že?“

„Ano, samozřejmě. Děkuju, to je od vás moc milé.“ Ustoupím, aby mohla vejít do mé široké a dobře osvětlené chodby, pak zavřu dveře a zamknu.

„Jejda, tady si nemusíte dělat starosti se zamykáním, má milá. V Arberness nejsou žádní zločinci.“

„Promiňte, to je jenom zvyk ze života ve městě,“ reaguju a vlastně nevím, proč se omlouvám za zamykání vlastních dveří a lžu, že je to spíš ze zvyku než z nějakého jiného důvodu. Pravdou je, že zamykám dveře svého domu bez ohledu na to, kde jsem, s kým jsem a jaká je denní doba. Opatrnosti nikdy nezbývá, a to ani v oblasti s nízkou kriminalitou, jako je tato.

„Á, takže vy jste se sem přestěhovali z města?“ šveholí Audrey, když od ní vděčně přijmu mísu a vedu ji dál směrem do kuchyně. „No, tak to se už nedivím.“

Dá mi najevo, že jen tak žertuje, já se zasměju a hned k ní pocítím sympatie.

„A proč že vám trvalo tak dlouho, než jste dostali rozum a přestěhovali se na venkov?“

„Vlastně to byl můj nápad.“

To už se objeví Drew. Vpadne do chodby z jídelny s další krabicí v náručí a širokým úsměvem na tváři. Nikdy mu nedělá problém lidi okouzlit a já mám podezření, že se právě chystá učarovat i naší nové sousedce. Nemýlím se, je to tak.

Drew položí krabici na zem, aby mohl Audrey potřást rukou, a hned jí pochválí její vlněný svetr.

„Děkuju. Pletla jsem si ho sama.“

„Ó, to jste moc šikovná! Tak to si budete dobře rozumět s mou ženou.“

Zakoulím na něj očima a v duchu si říkám, jak dokáže jednou pohotovou poznámkou zalichotit hned dvěma lidem. Zamířím do kuchyně a uložím lasagne zatím do ledničky. Pak se snažím najít rychlovarnou konvici, abych nám všem mohla uvařit čaj.

„Z Manchesteru.“

„No to jo. Na co myslíš?“

Table of Contents

Prolog

(1)

(2)

(3)