Julia Quinn

THE SECRET DIARIES OF MISS MIRANDA CHEEVER

Copyright © 2007 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved.

Translation © 2010, 2024 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-5583-4

Obsah

- Prolog

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

Z deníku slečny Mirandy Cheeverové

8. ČERVNA 1819

Sdělili mi, že některé mamá ze společnosti mají dojem, že ke mně Turner chová romantické city.

To by byl důvod k obrovské radosti, kdyby:

1. to byla pravda

2. se nesmál, když ty klepy slyšel

3. jeho matka nezavrtěla hlavou a neřekla: „Snažila jsem se jim vysvětlit, že je to nesmysl.“

4. neodpověděl následovně: „Miranda je rozhodně ta nejsnesitelnější dívka v Londýně.“

5. se na mě potom široce neusmál, jakobych to měla považovat za kompliment

Samozřejmě jsem se smála, protože si očividně dělal legraci. Asi by mě mělo potěšit,že mě považuje za takovou kamarádku,když si mě může dobírat.

Ale já nechci být jeho kamarádka.

Chci být něco mnohem víc.

Pro všechny lidi, kteří dávali u Friendly’s slušné spropitné a umožnili mi tak, abych si ušetřila na první počítač.

(I tobě díky, tati!)

A taky pro Paula,

přestože sliboval,

že ze zmíněného počítače udělá akvárium.

Prolog

Ve věku deseti let Miranda Cheeverová vůbec nevypadala na to, že se z ní stane oslňující kráska. Měla – bohužel – hnědé vlasy i oči a neobyčejně dlouhé nohy, které se odmítaly naučit jakýkoli pohyb, jenž by se dal s trochou shovívavosti nazvat půvabným. Její matka často podotýkala, že po domě poskakuje.

Naneštěstí pro Mirandu kladla společnost, v níž se narodila, obrovský důraz na ženský zevnějšek. A přestože jí bylo teprve deset, věděla, že ji v tomto ohledu považují za podřadnější než většinu ostatních holčiček ze sousedství. Děti si už najdou způsob, jak takové věci zjistit, obvykle od jiných dětí.

Na oslavě jedenáctých narozenin lady Olivie a ctihodného Winstona Bevelstokea, dvojčat hraběte a hraběnky z Rudlandu, došlo k nepříjemnému incidentu. Miranda bydlela velmi blízko Haverbreaks, domova Rudlandových předků poblíž Ambleside v jezerní oblasti Cumberlandu, a když byli v sídle, docházela s Olivií a Winstonem na společné vyučovací hodiny. Stala se z nich nerozlučná trojice a jen málokdy se obtěžovali hrát si s dalšími dětmi z okolí, které většinou žily skoro hodinu jízdy odtamtud.

Ale asi dvanáctkrát ročně, zvlášť o narozeninách, se všichni potomci místních šlechtických rodin a nižšího panstva sešli. Lady Rudlandová neelegantně zasténala hned poté, co oslavu dvojčat v zahradě přerušil déšť a osmnáct rozdováděných uličníků vesele roznášelo bláto po jejím obývacím pokoji.

„Máš šmouhu na tváři, Livvy,“ poznamenala Miranda a natáhla ruku, aby ji setřela.

Olivia si dramaticky povzdychla. „Radši půjdu do koupelny, aby mě neviděla máma. Nesnáší špínu a já zas nesnáším, když mi říká, jak moc ji nesnáší.“

„Nechápu, kde by vzala čas protestovat proti troše bláta na tvém obličeji, když ho má po celém koberci.“

Miranda pohlédla na Williama Evanse, který vydal válečný pokřik a vzal útokem pohovku. Našpulila rty. „A na nábytku.“

„Stejně s tím půjdu něco udělat.“

Vyklouzla z místnosti a nechala Mirandu na chodbě u dveří. Miranda spokojeně, že zaujala obvyklé místo pozorovatelky, sledovala zhruba minutu to pozdvižení.

Pak koutkem oka spatřila, že se k ní někdo blíží.

„Co jsi přinesla Olivii k narozeninám, Mirando?“

Miranda se obrátila a spatřila před sebou Fionu Bennetovou oblečenou v krásných bílých šatech s růžovou šerpou. „Knihu,“ odpověděla. „Olivia ráda čte. Co pro ni máš ty?“

Fiona zvedla pestře zbarvenou krabičku převázanou stříbrnou šňůrkou. „Stužky. Hedvábné, saténové, dokonce i sametové. Chceš se kouknout?“

„Nerada bych zničila obal.“

Fiona pokrčila rameny. „Stačí jen opatrně rozvázat šňůrku. O Vánocích to tak dělám vždycky.“ Sundala mašličku a odklopila víko.

Miranda zatajila dech. Na černém sametu ležely nejméně dva tucty stuh, každá uvázaná do dokonalé mašličky.

„Jsou nádherné, Fiono. Smím se na jednu podívat?“

Fiona přimhouřila oči.

„Nemám špinavé ruce. Vidíš?“ Miranda je zvedla, aby si je dívka mohla prohlédnout.

„Tak dobře.“

Miranda natáhla ruku a uchopila fialovou stuhu. Satén jí hladce klouzal mezi prsty. Koketně si přiložila mašli k vlasům. „Co myslíš?“

Fiona stočila oči ke stropu. „Fialovou ne, Mirando.

Všichni vědí, že ty se dávají k blonďatým vlasům. Na hnědých se barva prakticky ztratí. Takovou ty nosit nemůžeš.“

Miranda jí stuhu vrátila. „Jaká barva se tedy hodí k hnědým vlasům? Zelená? Moje máma má hnědé vlasy a nosívá zelené stuhy.“

„Zelená by ušla. Ale líp vynikne v blonďatých vlasech.

Všechno v blonďatých vlasech vynikne líp.“

Miranda cítila, jak v ní stoupá vlna vzteku. „V tom případě nevím, co si počneš, Fiono, protože máš vlasy hnědé jako já.“

Fiona se uraženě odtáhla. „To není pravda!“

„Je!“

„Není!“

Miranda se předklonila a výhrůžně přimhouřila oči.

„Až přijdeš domů, koukni se do zrcadla, Fiono, protože nemáš blonďaté vlasy.“

Fiona vrátila fialovou stuhu zpátky do krabičky a prudce zaklapla víko. „Na rozdíl od těch tvých bývaly blonďaté.

A navíc jsou světle hnědé, což je, jak všichni vědí, lepší než tmavě hnědé. Jako ty tvoje.“

„Na tmavě hnědých vlasech není nic špatného!“ ohradila se Miranda. Už ale věděla, že by s ní většina Angličanů nesouhlasila.

„A,“ dodala Fiona zlomyslně, „máš velké rty!“

Miranda zalétla rukou k ústům. Věděla, že není krásná a lidé ji nepovažují ani za půvabnou. Ale ještě nikdy si nevšimla, že by bylo na jejích rtech něco špatného.

Pohlédla na uculující se dívku. „A ty máš pihy!“ vybuchla.

Fiona se odtáhla, jako by ji Miranda udeřila. „Pihy vymizí. Ty moje budou do osmnácti pryč. Matka mi je každý večer potírá citronovou šťávou.“ Pohrdavě si odfrkla.

„Ale tobě nic nepomůže, Mirando. Jsi ošklivá.“

„Není!“

Obě dívky se obrátily a spatřily Olivii, která se právě vracela z koupelny.

„Olivie,“ promluvila Fiona. „Vím, že jsi Mirandina kamarádka, protože bydlí blízko a učíte se spolu, ale musíš uznat, že není moc hezká. Moje máma říká, že si nikdy nenajde manžela.“

Oliviiny modré oči nebezpečně vzplály. Jediná dcera hraběte Rudlanda byla věrná svým přátelům a Miranda byla její nejlepší kamarádka. „Miranda si najde lepšího manžela než ty, Fiono Bennetová! Její otec je baronet, kdežto ten tvůj pouhý pán.“

„Pokud ti chybí zevnějšek nebo peníze, ani titul baroneta na tom nic nezmění,“ odrecitovala Fiona slova, která očividně slyšela doma. „Miranda nemá ani jedno.“

„Mlč, ty hloupá huso!“ vykřikla Olivia a dupla. „Tohle je moje narozeninová oslava a jestli se nehodláš chovat slušně, můžeš jít!“

Fiona polkla. Měla dost rozumu na to, aby si neznepřátelila Olivii, jejíž rodiče zaujímali nejvyšší postavení v kraji. „Promiň, Olivie,“ zamumlala.

„Mně se neomlouvej. Omluv se Mirandě.“

„Promiň, Mirando.“

Miranda mlčela, dokud ji Olivia konečně nekopla. „Přijímám tvou omluvu,“ řekla zdráhavě.

Fiona přikývla a odběhla.

„Nemůžu uvěřit, žes ji nazvala hloupou husou,“ pronesla Miranda.

„Musíš se naučit stát si za svým, Mirando.“

„Než jsi přišla, stála jsem si za svým docela dobře, Livvy. Jen jsem to nedělala tak hlasitě.“

Olivia si povzdychla. „Máma říká, že nemám ani špetku sebekázně nebo zdravého rozumu.“

„Nemáš,“ souhlasila Miranda.

„Mirando!“

„Je to tak, nemáš. Ale stejně tě miluju.“

„A já miluju tebe, Mirando. S hloupou Fionou si nedělej starosti. Až budeš velká, můžeš si vzít Winstona a potom budeme skutečně sestry.“

Miranda se rozhlédla po místnosti a pochybovačně se na chlapce zadívala. Právě tahal jednu holčičku za vlasy.

„Nevím,“ poznamenala váhavě. „Nejsem si jistá, jestli si chci vzít Winstona.“

„Nesmysl. Bylo by to dokonalé. Koukni, právě vylil punč Fioně na šaty.“

Miranda se zakřenila.

„Pojď se mnou,“ vybídla ji Olivia a vzala ji za ruku. „Chci si rozbalit dárky. Slibuju, že až se dostanu k tomu tvému, vykřiknu nejhlasitěji.“

Obě dívky vešly zpátky do místnosti a Olivia s Winstonem rozbalili dárky. Naštěstí (podle názoru lady Rudlandové) skončili přesně ve čtyři hodiny, kdy měli jít hosté domů. Ani jedno dítě si nevyzvedli sloužící: pozvání na Haverbreaks bylo považováno za velkou čest a nikdo z rodičů si nechtěl nechat ujít příležitost osobně se setkat s hrabětem a hraběnkou. Nikdo kromě Mirandiných.

V pět hodin seděla stále v obývacím pokoji a obdivovala s Olivií narozeninové dárky.

„Nechápu, co je s tvými rodiči, Mirando,“ poznamenala lady Rudlandová.

„Já ano,“ prohodila Miranda vesele. „Máma odjela do Skotska navštívit matku a otec na mě určitě zapomněl.

Dělá to často, když pracuje na nějakém rukopisu. Překládá z řečtiny.“

„Já vím.“ Lady Rudlandová se usmála.

„ Starověké řečtiny.“

„Já vím,“ opakovala lady Rudlandová s povzdechem.

Nebylo to poprvé, co sir Rupert Cheever někde nechal svou dceru. „Musíš se nějak dostat domů.“

„Půjdu s ní,“ nabídla se Olivia.

„Ty a Winston si uklidíte nové hračky a napíšete poděkování. Jestli to neuděláte hned, už si nevzpomenete, kdo vám co dal.“

„Nemůžeš poslat Mirandu domů se sloužícími. Neměla by si s kým povídat.“

„Můžu si povídat s nimi,“ namítla Miranda. „Doma to taky tak dělám.“

„S našimi ne,“ zašeptala Olivia. „Jsou škrobení, mlčí a pořád se na mě nesouhlasně dívají.“

„Většinou si to zasloužíš,“ vložila se do řeči lady Rudlandová a láskyplně dceru poplácala po hlavě. „Mám pro tebe návrh, Mirando. Co kdyby tě dovedl domů Nigel?“

„Nigel?“ vykřikla Olivia. „Máš štěstí, Mirando.“

Miranda nadzvedla obočí. Ještě se s Oliviiným starším bratrem nesetkala. „Dobře,“ souhlasila pomalu. „Konečně se s ním seznámím. Často o něm vyprávíš, Olivie.“

Lady Rudlandová zavolala na služebnou, aby pro něj došla. „Neznáte se spolu, Mirando? Zvláštní. Ale je pravda, že obvykle bývá doma jen o Vánocích, a ty na svátky vždycky jezdíš do Skotska. Pohrozila jsem mu, že jestli nepřijede domů na narozeniny dvojčat, přeruším s ním veškeré styky. Ale na oslavu by nepřišel ze strachu, že se ho některá z matek pokusí oženit se svou desetiletou dcerou.“

„Nigelovi je devatenáct a je velice žádoucí,“ sdělila jí Olivia věcně. „Je to vikomt. Velmi pohledný. Vypadá přesně jako já.“

„Olivie!“ okřikla ji lady Rudlandová káravě.

„Je to tak, mami. Kdybych byla kluk, byla bych taky velmi pohledná.“

„Jsi moc pěkná i jako dívka, Livvy,“ podotkla Miranda loajálně a přitom s trochou závisti pokukovala po jejích blonďatých kadeřích.

„Ty taky. Tu máš, vem si jednu z mašlí té husy Fiony.

Stejně je všechny nepotřebuju.“

Miranda se při její lži usmála. Olivia byla báječná přítelkyně. Podívala se na stuhy a tvrdošíjně si vybrala tu z fialového saténu. „Děkuju, Livvy. Vezmu si ji na pondělní vyučování.“

„Volalas mě, mami?“

Při zvuku hlubokého hlasu se Miranda otočila ke dveřím a téměř zalapala po dechu. Stála tam ta nejúchvatnější bytost, jakou kdy viděla. Olivia říkala, že je Nigelovi jen devatenáct, ale Mirandě okamžitě připadal jako muž. Měl úžasně široká ramena, byl štíhlý a pružný. Vlasy v tmavším odstínu, než měla Olivia, zřejmě od pobytu na slunci na některých místech mírně zesvětlaly. Ale nejlepší na něm byly jeho oči, usoudila Miranda okamžitě – zářivé, jasně modré, stejné jako Oliviiny. I se tak uličnicky třpytily.

Usmála se. Matka vždycky říkala, že člověka poznáš podle očí, a Oliviin bratr je měl velmi vlídné.

„Nigele, budeš tak hodný a doprovodíš Mirandu domů?“ zeptala se lady Rudlandová. „Její otec se zřejmě zdržel.“

Miranda přemítala, proč sebou trhl, když vyslovila jeho jméno.

„Jistě, mami. Jaká byla oslava, Olivie?“

„Senzační.“

„Kde je Winston?“

Olivia pokrčila rameny. Šel si hrát se šavlí, kterou mu dal Billy Evans.“

„Doufám, že není opravdová.“

„Jestli ano, Bůh nám pomoz,“ vložila se do řeči lady Rudlandová. „Měj se, Mirando. Myslím, že tvůj plášť je ve vedlejší místnosti.“ Zmizela za dveřmi a za několik vteřin se opět vynořila s Mirandiným praktickým hnědým pláštěm.

„Půjdeme, Mirando?“ Božské stvoření jí podalo ruku.

Miranda si přes sebe přehodila plášť a položila ruku na jeho. Nebesa!

„Uvidíme se v pondělí!“ zavolala Olivia. „A kvůli tomu, co říkala Fiona, se netrap. Je to hloupá husa.“

„Olivie!“

„Opravdu, mami. Nechci, aby sem ještě někdy chodila.“

Miranda se usmála a nechala Oliviina bratra, aby ji odvedl po chodbě, takže hlasy Olivie a lady Rudlandové zvolna slábly. „Děkuju, že mě doprovodíš domů, Nigele,“ promluvila tiše.

Znovu sebou trhl.

„Ppromiňte,“ vyhrkla. „Asi jsem vám měla říct ,pane‘.

Ale Olivia a Winston o vás vždycky mluví křestním jménem, takže jsem –“ Zoufale se zadívala na podlahu.

Pouhé dvě minuty v jeho úchvatné společnosti, a už udělala takovou chybu.

Zastavil se a sklonil hlavu, takže mu viděla do obličeje.

„Zapomeň na obřadnosti, Mirando. Povím ti tajemství.“

Miranda rozevřela oči a zapomněla dýchat.

„Nesnáším svoje křestní jméno.“

„To není žádné tajemství, Nig… Jak ti mám říkat? Trhl jsi sebou pokaždé, když tě matka oslovila.“

Usmál se na ni. Při pohledu na tuhle příliš vážnou holčičku, která si hrála s jeho nezkrotnou sestrou, mu zjihlo srdce. Vypadala legračně, ale v jejích velkých, oduševnělých hnědých očích se skrývalo něco okouzlujícího.

„Jak si říkáš?“ nenechala se Miranda odbýt.

Jeho úsměv se prohloubil. „Turner.“

Na okamžik si myslel, že už mu nic nepoví. Jen nehybně stála a občas mrkla. Ale potom, jako by konečně došla k nějakému závěru, poznamenala: „Hezké jméno.

Trochu zvláštní, ale líbí se mi.“

„Mnohem lepší než Nigel, nemyslíš?“

Miranda přikývla. „Vybral sis ho sám? Často si říkám, že by si lidé měli volit vlastní jména. Většina by si nejspíš vybrala jiné, než mají.“

„Jaké by sis vybrala ty?“

„Ještě nevím, ale Miranda ne. Asi něco prostšího. Lidé od Mirandy očekávají příliš mnoho, když mě pak poznají, jsou skoro vždycky zklamaní.“

„Nesmysl,“ prohlásil Turner rázně. „Jsi dokonalá Miranda.“

Rozzářila se. „Díky, Turnere. Smím ti tak říkat?“

„Samozřejmě. A bohužel jsem si to jméno nevybral sám. Je to jen zdvořilý titul. Vikomt Turner. Používám ho místo Nigela od doby, kdy jsem nastoupil do Etonu.“

„Myslím, že se k tobě hodí.“

„Díky,“ podotkl vážně. To dítě ho zcela uchvátilo. „Teď se mě znovu chytni a vydáme se na cestu.“

Podal jí levou ruku. Miranda si rychle přehodila stuhu z pravé dlaně do levé.

„Co to je?“

„Tohle? Stuha. Fiona Bennetová jich dala Olivii dva tucty a Olivia mi řekla, že si tuhle můžu nechat.“

Turner nepatrně přimhouřil oči. Vzpomněl si na Oliviina slova při loučení. Kvůli tomu, co říkala Fiona, se netrap. Vytrhl jí stuhu z ruky. „Mám dojem, že stuhy patří do vlasů.“

„Neladí mi k šatům,“ zaprotestovala Miranda chabě, ale už jí stužku připnul na temeno hlavy. „Jak to vypadá?“

zašeptala.

„Skvěle.“

„Opravdu?“ Pochybovačně rozevřela oči.

„Opravdu. Vždycky jsem se domníval, že fialové stuhy vypadají v hnědých vlasech obzvlášť hezky.“

Miranda se na místě zamilovala. Byl to tak pronikavý pocit, že mu úplně zapomněla poděkovat za milý kompliment.

„Půjdeme?“ zeptal se.

Přikývla. Nevěřila si, že dokáže promluvit.

Vyšli z domu ke stájím. „Napadlo mě, že bychom mohli jet na koni,“ navrhl Turner. „Je škoda strávit tak pěkný podvečer v kočáru.“

Miranda znovu přikývla. Na březen bylo nezvyklé teplo.

„Můžeš si vzít Oliviina poníka. Určitě jí to nebude vadit.“

„Livvy nemá poníka,“ namítla Miranda, když se konečně zmohla na slovo. „Teď má klisnu a já taky. Už nejsme děti, abys věděl.“

Turner potlačil úsměv. „Ne, vidím, že nejste. Bylo to ode mě hloupé. Vůbec jsem nepřemýšlel.“

Za několik minut měli osedlané koně a vyrazili na patnáctiminutovou projížďku do domu Cheeverových.

Zhruba první minutu Miranda mlčela. Byla příliš šťastná, než aby ten okamžik kazila slovy.

„Líbilo se ti na oslavě?“ zeptal se Turner konečně.

„Ano. Většinou tam byla zábava.“

„Většinou?“

Všiml si, že sebou trhla. Očividně mu sdělila víc, než chtěla. „No,“ promluvila pomalu, sevřela ret mezi zuby a potom ho zase uvolnila. „Jedna z dívek mi řekla něco ošklivého.“

„Vážně?“ Měl mít víc rozumu a nebýt přespříliš zvídavý.

Když promluvila, velmi mu připomínala jeho sestru.

Upřela na něj upřímné oči a slova se jí odhodlaně linula z úst. „Fiona Bennetová,“ pronesla s odporem. „Olivia jí řekla, že je hloupá husa, a musím přiznat, že mi to vůbec nevadilo.“

Turner zachoval náležitě vážný výraz. „Pokud to tak skutečně bylo, taky mi to nevadí.“

„Vím, že nejsem hezká,“ vybuchla Miranda. „Ale je hrozně nezdvořilé říkat to přímo.“

Turner se na ni dlouze díval. Nebyl si úplně jistý jak tu dívenku utěšit. Skutečně nebyla krásná, a kdyby se jí to snažil namluvit, nevěřila by mu. Ale nebyla ani ošklivá.

Byla jen… trochu neohrabaná.

Před nutností něco poznamenat ho Miranda zachránila další poznámkou.

„Podle mě je to těmi hnědými vlasy.“

Nadzvedl obočí.

„Nejsou vůbec moderní,“ vysvětlovala Miranda. „Ani hnědé oči. Jsem hubená, mám příliš dlouhý obličej a jsem moc bledá.“

„To je všechno pravda,“ souhlasil Turner.

Miranda se k němu obrátila a upřela na něj velké smutné oči.

„Rozhodně máš hnědé vlasy a oči. Nemá smysl to vyvracet.“ Naklonil hlavu a předstíral, že si ji důkladně prohlíží. „Jsi dost hubená a opravdu máš trochu protáhlý obličej. A rozhodně jsi bledá.“

Třásly se jí rty a Turner si ji už nemohl déle dobírat.

„Ale náhodou,“ dodal s úsměvem, „osobně dávám ženám s hnědýma očima a vlasy přednost.“

„Nedáváš!“

„Dávám. Vždycky. A líbí se mi, když jsou také hubené a bledé.“

Miranda si ho podezřívavě měřila. „Co protáhlé obličeje?“

„Musím přiznat, že o tom jsem zatím nepřemýšlel, ale rozhodně mi protáhlý obličej nevadí.“

„Fiona Bennetová tvrdila, že mám velké rty,“ poznamenala skoro vzdorně.

Turner potlačil úsměv.

Ztěžka vzdychla. „Nikdy dřív jsem si toho nevšimla.“

„Nejsou tak velké.“

Vrhla po něm opatrný pohled. „To říkáš jen proto, abys mi zvedl náladu.“

„Chci ti zvednout náladu, ale proto o tom nemluvím.

Až ti příště Fiona Bennetová poví, že máš velké rty, pověz jí, že se mýlí. Máš plné rty.“

„V čem je rozdíl?“ Trpělivě se na něj dívala tmavýma vážnýma očima.

Turner se nadechl. „No,“ odmlčel se. „Velké rty jsou nepřitažlivé. Plné rty ne.“

„Ach.“ To ji zřejmě uspokojilo. „Fiona má úzké rty.“

„Plné rty jsou mnohem, mnohem lepší než úzké,“ prohlásil Turner procítěně. Tahle zábavná holčička se mu velmi líbila a chtěl ji rozveselit.

„Proč?“

Než Turner odpověděl, v duchu se omluvil bohům etikety. „Plné rty se líp líbají.“

„Ach.“ Miranda zčervenala a potom se usmála. „To je dobře.“

Turner se cítil absurdně potěšený sám sebou. „Víš, co si myslím, Mirando?“

„Co?“

„Že jen potřebuješ dozrát.“ Jakmile to řekl, už toho litoval. Určitě se ho zeptá, co tím myslel, a neměl tušení, jak jí odpoví.

Ale to předčasně vyspělé dítě prostě naklonilo hlavu na stranu a přemýšlelo o jeho tvrzení. „Asi máš pravdu,“ proneslo konečně. „Stačí se jenom podívat na moje nohy.“

Diskrétní zakašlání zamaskovalo smích, který Turnera přemáhal. „Co tím myslíš?“

„Jsou moc dlouhé. Máma vždycky říká, že mi začínají už u ramen. “

„Mně připadá, že začínají, kde mají, u tvého pasu.“

Miranda se zachichotala. „Mluvím metaforicky.“

Turner zamrkal. Na desetiletou holčičku měla vskutku bohatý slovník.

„Chci říct,“ pokračovala, „že moje nohy mají ve srovnání s tím ostatním špatný rozměr. Proto se asi nemůžu naučit tančit. Pořád šlapu Olivii na špičky.“

„ Olivii? “

„Učíme se spolu,“ vysvětlovala Miranda rychle. „Myslím, že kdyby zbytek těla dohonil moje nohy, nebyla bych tak nemotorná. Takže máš asi pravdu. Skutečně musím dozrát.“

„Úžasné,“ podotkl Turner. Šťastně si uvědomil, že se mu bůhvíjak podařilo říct přesně tu správnou věc. „Asi jsme tady.“

Miranda pohlédla na šedý kamenný dům, který byl jejím domovem. Stál přímo na jednom z mnoha toků, které propojovaly jezera v celé oblasti, a člověk musel k hlavnímu vchodu přejít po kamenném můstku. „Moc ti děkuju, že jsi mě odvezl domů, Turnere. Slibuju, že už ti nikdy neřeknu Nigel.“

„Slibuješ taky, že štípneš Olivii, kdykoli to řekne ona?“

Miranda se tiše zachichotala a přitiskla si ruku k ústům.

Přikývla.

Turner seskočil z koně, potom se obrátil a pomohl jí dolů. „Víš, co bys podle mě měla udělat, Mirando?“ zeptal se náhle.

„Co?“

„Vést si deník.“

Překvapeně zamrkala. „Proč? Kdo by ho chtěl číst?“

„Nikdo, hloupoučká. Vedla by sis ho sama pro sebe.

A jednou, po tvé smrti, by si ho možná přečetla tvoje vnoučata, aby se dozvěděla, jaká jsi byla jako malá.“

Naklonila hlavu. „Co když nebudu mít vnoučata?“

Turner se impulzivně předklonil a pocuchal jí vlasy.

„Kdo se moc ptá, moc se dozví.“

„Ale co když vážně nebudu mít vnoučata?“

Bože, byla vytrvalá. „Třeba budeš slavná.“ Vzdychl.

„A děti, které se o tobě budou učit ve škole, budou chtít vědět co nejvíc.“

Miranda mu věnovala pochybovačný pohled.

„Tak dobře. Chceš vědět, proč si opravdu myslím, že by sis měla vést deník?“

Přikývla.

„Protože jednou dozraješ a budeš stejně krásná, jako jsi teď chytrá. Pak se podíváš zpátky do deníku a pochopíš, jak jsou děvčata jako Fiona Bennetová hloupá. Zasměješ se, protože si vzpomeneš, že tvoje matka říkala, že ti nohy začínají už u ramen. A třeba, až si vybavíš náš dnešní příjemný rozhovor, si pro mě vyhradíš drobný úsměv.“

Miranda se na něj dívala a hlavou jí letělo, že Turner je určitě jedním z řeckých bohů, o kterých její otec pořád čte. „Víš, co si myslím?“ zašeptala. „Že má Olivia velké štěstí, že jsi její bratr.“

„A já si zas myslím, že má velké štěstí, že jsi její přítelkyně.“

Mirandě se roztřásly rty. „Vyhradím si pro tebe velký úsměv, Turnere,“ zašeptala.

Sklonil se a vlídně jí políbil ruku, jako by byla tou nejkrásnější dámou v Londýně. „Nezapomeň na to, kotě.“

Usmál se a s úklonou se s ní rozloučil. Pak nasedl na koně a vedl Oliviinu klisnu za sebou.

Miranda se za ním upřeně dívala, dokud jí nezmizel za obzorem. A pak ještě dobrých dalších deset minut.

Později toho večera vešla do otcovy pracovny. Skláněl se nad nějakým textem, aniž si všiml, že mu na stůl odkapává rozehřátý vosk.

„Tati, kolikrát ti musím říkat, abys dával pozor na svíčky?“

Vzdychla a postavila svíčku patřičně do stojanu.

„Co? Ano ovšem, drahoušku.“

„Potřebuješ víc než jednu. Je tu moc velká tma na čtení.“

„Vážně? Nevšiml jsem si.“ Zamrkal a potom přimhouřil oči. „Neměla bys být už v posteli?“

„Chůva říkala, že si můžu jít dnes večer lehnout o půl hodiny později.“

„Vážně? Když tedy myslí…“ Znovu se sklonil nad rukopisem, čímž jí dal účinně najevo, že může odejít.

„Tati?“

Vzdychl. „Co je, Mirando?“

„Nemáš nějaký sešit navíc? Takový, který používáš při překládání, než opíšeš konečný koncept?“

„Asi ano.“ Otevřel spodní zásuvku u stolu a zašátral v ní. „Tady. Ale co s ním chceš dělat? Je to kvalitní zápisník, nic levného.“

„Ráda bych si vedla deník.“

„Opravdu? To je obdivuhodné úsilí.“ Podal jí notes.

Miranda se při otcově chvále rozzářila. „Děkuju. Dám ti vědět, až mi dojde místo a budu potřebovat další.“

„Tak dobře. Dobrou noc, drahoušku.“ Sklonil se nad papíry.

Miranda si přitiskla notes k hrudi a rozběhla se po schodech do ložnice. Vytáhla lahvičku inkoustu a brk a nalistovala první stránku. Napsala datum a potom, po dlouhém přemýšlení, připojila jedinou větu. Nic dalšího nepovažovala za nutné.

2. BŘEZNA 1810

Dnes jsem se zamilovala.

1. kapitola

Nigel Bevelstoke, kterého všichni, kdo měli zájem ojeho přízeň, znali spíš jako Turnera, uměl spoustu věcí.

Četl latinsky i řecky a věděl, jak svést ženu ve Francii i v Itálii.

Dokázal vystřelit na pohyblivý cíl ze hřbetu cválajícího koně a věděl přesně, kolik toho může vypít, aby neztratil důstojnost.

Uměl učinit výpad či obratně uskočit při šermířském klání, a přitom recitovat Shakespeara nebo Donnea.

Krátce řečeno znal všechno, co by měl džentlmen znát, a jak se zdálo, v každé oblasti vynikal.

Lidé kolem něj ho obdivovali.

Vzhlíželi k němu.

Ale nic – ani vteřina z jeho úspěšného a privilegovaného života – ho na tento okamžik nepřipravilo. A ještě nikdy na sobě necítil takovou tíhu všímavých očí jako teď, když popošel dopředu a hodil hrst hlíny na manželčinu rakev.

Je mi to líto, opakovali lidé stále. Je mi to líto. Je nám to líto.

A celou tu dobu se Turner neubránil úvahám, jestli ho Bůh na místě ztrestá, protože jediné, na co myslel, bylo – Mně ne.

Leticia. Měl by jí poděkovat za spoustu věcí.

Kde začít? Samozřejmě za ztrátu své pověsti. Bůhví kdo všechno věděl, že se z něj stal paroháč.

Opakovaně.

Potom za ztrátu nevinnosti. Teď si to jen těžko vybavoval, ale kdysi důvěřoval lidem. Beze zbytku spoléhal na to nejlepší v nich – že pokud se bude k ostatním chovat s úctou a zdvořilostí, oplatí mu tímtéž.

A nakonec za ztrátu své duše.

Protože když opět ustoupil, škrobeně sevřel ruce za zády a poslouchal, jak kněz odevzdává Leticiino tělo zemi, nedokázal uniknout před skutečností, že přesně tohle si přál. Chtěl se jí zbavit.

Nemohl ji oplakávat – a proto ji neoplakával.

„Taková tragédie,“ zašeptal někdo za ním.

Turner napjal čelist. Nebyla to tragédie. Byla to fraška.

A on teď bude celý příští rok chodit v černém kvůli ženě, která za ním přišla, když čekala dítě s jiným. Očarovala ho, omámila, až nemyslel na nic jiného než na to, že ji musí mít.

Tvrdila, že ho miluje, a když jí vyznal lásku a zaslíbil svou duši, s líbeznou nevinností a potěšením se usmívala.

Byla jeho snem.

A potom se stala jeho noční můrou.

O dítě, kvůli němuž se vzali, přišla. Jeho otcem byl nějaký italský hrabě, nebo to aspoň tvrdila. Byl ženatý, nebo nevhodný, možná obojí. Turner byl ochotný jí odpustit. Všichni děláme chyby. Nepřál si ji i on svést ještě před svatební nocí?

Jenže Leticia nechtěla jeho lásku. Nevěděl, co k čertu chtěla – možná moc, opojný nával uspokojení, že další muž padl za oběť jejímu kouzlu.

Turner přemítal, jestli právě to cítila, když podlehl. Nebo to byla jen úleva? Když se vzali, byla ve třetím měsíci.

Neměla času nazbyt.

A teď byla tady. Nebo spíš tam. Turner si nebyl přesně jistý, které příslovce je pro mrtvé tělo v zemi výstižnější.

Jakékoli. Jen ho mrzelo, že zůstane na věčnost v jeho půdě, bude spočívat mezi Bevelstokeovými z dávno minulých dob. Její náhrobní kámen ponese jeho jméno a až se za sto let někdo podívá na vyrytá písmena v žule, pomyslí si, že to byla jistě urozená dáma a byla tragédie, že zemřela tak mladá.

Turner se podíval na kněze. Byl mladý, ve farnosti nový a podle všeho stále přesvědčený, že změní svět v lepší místo.

„Popel popelu,“ odříkával právě a zvedl hlavu k muži, který měl být truchlícím vdovcem.

Ano, pomyslel si Turner zatrpkle, měl bych to být já.

„Prach prachu.“

Někdo za ním skutečně popotáhl.

A kněz, jehož modré oči zářily děsivě mylně věnovaným soucitem, mluvil dál: „V jisté naději vzkříšení…“

Panebože.

„…věčnému životu.“

Kněz se podíval na Turnera a trhl sebou. Turner přemítal, co přesně viděl v jeho obličeji. Nic dobrého, to bylo jasné.

Ozvalo se sborové amen a mše skončila. Všichni se dívali na kněze, potom pohlédli na Turnera a pak zase zpátky na kněze, který Turnerovi stiskl ruce a pronesl: „Bude nám chybět.“

„Mně ne,“ utrousil Turner.

Nemůžu uvěřit, že to řekl.

Miranda pohlédla na slova, která právě napsala. Byla na čtyřicáté druhé stránce svého třináctého deníku, ale tentokrát poprvé – od onoho dne před devíti lety – neměla ani ponětí, co si poznamenat. Dokonce i ve dnech, kdy se vlastně nic nedělo (a takové byly často), se jí podařilo sesmolit nějaký údaj.

V květnu, když jí bylo čtrnáct, si napsala:

Probudila jsem se.

Oblékla.

K snídani snědla topinku, vajíčka, slaninu.

Četla Rozum a cit od nějaké neznámé dámy.

Schovala Rozum a cit před otcem.

K obědu jsem měla kuře, chléb a sýr.

Časovala jsem francouzská slovesa.

Napsala dopis babičce.

Snědla večeři: hovězí plátek, polévku, zákusek.

Přečetla další úryvek z knihy Rozum a cit, autorčina totožnost stále neznámá.

Šla jsem si lehnout.

Usnula jsem.

Zdálo se mi o něm.

Dalo se to téměř zaměnit s jejím zápiskem z 12. listopadu téhož roku:

Probudila jsem se.

Posnídala vejce, topinku, šunku.

S obrovským procítěním odrecitovala řeckou tragédii.

Bez jakéhokoli smyslu.

Většinu času jsem se dívala z okna.

Snědla jsem oběd: rybu, chléb, hrášek.

Časovala latinská slovesa.

Napsala dopis babičce.

Povečeřela pečené maso, brambory, zákusek.

Přinesla jsem si tragédii ke stolu (knihu, ne tu událost).

Otec si ničeho nevšiml.

Šla jsem si lehnout.

Usnula jsem.

Zdálo se mi o něm.

Ale teď – teď, když se opravdu stalo něco důležitého a významného (což se ještě v životě nepřihodilo), neměla k tomu co říct kromě:

Nemůžu uvěřit, že to řekl.

„Mirando,“ pokárala se a upřela pohled na hrot brka, na kterém zasychal inkoust, „jako pisatelka deníku si slávu nezískáš.“

„Cos to říkala?“

Miranda prudce zaklapla deník. Vůbec si neuvědomila, že do místnosti vešla Olivia.

„Nic,“ vyhrkla.

Olivia popošla po koberci a padla na postel. „Hrozný den.“

Miranda přikývla a zavrtěla se na sedadle, aby na svou přítelkyni líp viděla.

„Jsem ráda, žes tam byla,“ povzdychla si Olivia. „A děkuju ti, že tu zůstaneš přes noc.“

„Samozřejmě,“ poznamenala Miranda. Když jí Olivia řekla, že ji potřebuje, nebylo o čem pochybovat.

„Co píšeš?“

Miranda se podívala na deník. Až teď si uvědomila, že ochranitelsky položila ruce na obálku. „Nic.“

Olivia se dívala na strop, ale při Mirandiných slovech k ní otočila hlavu. „To není pravda.“

„Bohužel je.“

„Proč bohužel?“

Miranda zamrkala. Olivia vždy pokládala ty nejpřímočařejší otázky – ale s přímočarou odpovědí už to bylo horší.

„Hmm,“ zabručela Miranda ne proto, že by hrála o čas, ale sama v tom ještě neměla úplně jasno. Sundala ruce a podívala se na deník, jako by se na obálce mohla nějakým zázrakem zjevit odpověď. „To je všechno, co mám. To jsem.“

Olivia vypadala pochybovačně. „Je to kniha.“

„Je to můj život.“

„Proč mně lidé říkají, že se chovám příliš dramaticky?“

přemítala Olivia.

„Neříkám, že ta kniha je můj život,“ ohradila se Miranda trochu netrpělivě, „ale že je v ní obsažen. Všechno tam je. Všechno si zapisuju. Od deseti let.“

„Úplně všechno?“

Miranda si vzpomněla na mnohé dny, kdy svědomitě zaznamenávala, co snědla a podobné drobnosti. „Všechno.“

„Já bych si nemohla vést deník.“

„Ne.“

Olivia se překulila na bok a podepřela si hlavu. „Nemusíš se mnou tak rychle souhlasit.“

Miranda se jen usmála.

Olivia se znovu svalila na záda. „Asi si napíšeš, že nevydržím dlouho u jedné věci.“

„Už se stalo.“

Po chvíli ticha se ozvalo: „Opravdu?“

„Myslím, že jsem si už kdysi poznamenala, že se snadno začneš nudit.“

„To je pravda,“ přitakala její přítelkyně po kratičkém přemítání.

Miranda pohlédla zpátky na piják na psacím stole, kam svíčka vrhala mihotavé světlo. Najednou se cítila hrozně vyčerpaná. Ne ospalá, spíš nešťastná.

Znechucená životem. Podrážděná.

„Jsem unavená,“ prohlásila Olivia a vstala z postele.

Služebná jí nechala na přikrývce noční košili a Miranda zdvořile odvrátila hlavu, aby se mohla její přítelkyně v klidu převléknout.

„Jak dlouho myslíš, že tu Turner zůstane?“ zeptala se.

Přitom se snažila nekousat do jazyku. Nenáviděla se za to, že ho stále zoufale touží zahlédnout, ale bylo to tak celá léta. Dokonce i když se ženil, seděla v kostelní lavici na jeho svatbě a přihlížela, jak se s láskou a oddaností, takovou, jaká hořela v jejím srdci, dívá na nevěstu…

Stále ho pozorovala. Stále ho milovala. A vždycky bude. To on ji naučil si věřit. Neměl tušení, co jí udělal – co pro ni udělal – a pravděpodobně to ani nikdy nezjistí.

Ale Miranda po něm od dětství toužila. A nejspíš už to tak zůstane.

Olivia si lehla do postele. „Budeš dlouho vzhůru?“

zeptala se hlasem zastřeným počínající dřímotou.

„Dlouho ne,“ ujistila ji Miranda. Olivia by neusnula, kdyby v pokoji hořela svíčka. Miranda to nechápala, neboť oheň v krbu jí podle všeho nevadil, ale když viděla, jak se Olivia neklidně přehazuje, a pochopila, že jí v mysli stále víří myšlenky a „dlouho ne“ je lež, předklonila se a svíčku sfoukla.

„Vezmu si to jinam,“ pronesla pak a zastrčila si deník pod paži.

„Díky,“ zamumlala Olivia a než si Miranda navlékla župan a vyšla na chodbu, spala.

Miranda si zaklínila deník pod bradu a opřela ho o hrudní kost, aby měla volné ruce a mohla si uvázat šerpu kolem pasu. Byla v sídle Haverbreaks častým nočním hostem, ale ani tak by nechodila po chodbách cizího domu jen v noční košili.

Byla tmavá noc a cestu ozařovalo pouze měsíční světlo, které se linulo oknem. Ale Miranda by dokázala přejít z Oliviina pokoje do knihovny se zavřenýma očima. Olivia vždycky usnula dřív než ona – tvrdila, že se Mirandě honí hlavou příliš mnoho myšlenek – a tak si Miranda často odnesla deník do jiné místnosti, aby si udělala zápisky. Domnívala se, že by mohla požádat o vlastní ložnici, ale Oliviina matka nebyla zastánkyní zbytečné rozhazovačnosti a neviděla důvod topit ve dvou pokojích, když jeden úplně stačí.

Mirandě to nevadilo. Vlastně byla vděčná za společnost. U ní doma vládlo v té době příliš velké ticho. Její milovaná matka téměř před rokem zemřela a Miranda zůstala s otcem sama. V zármutku se uchyloval ke svým vzácným rukopisům a nechával dceru, aby se o sebe postarala sama. Miranda hledala lásku a přátelství u Bevelstokeových a oni ji s otevřenou náručí přijali. Olivia dokonce chodila na počest památky lady Cheeverové tři týdny v černém.

„Kdyby umřel některý z mých bratranců nebo sestřenic, musela bych udělat totéž,“ prohlásila na pohřbu.

„A tvou matku jsem rozhodně milovala víc než některé svoje sestřenice.“

„Olivie!“ Mirandu to dojalo, nicméně se domnívala, že by se měla tvářit otřeseně.

Olivia protočila panenky. „Už ses s mými sestřenicemi setkala?“

A Miranda se rozesmála. Na pohřbu vlastní matky se Miranda rozesmála. Byl to, jak si později uvědomila, ten nejvzácnější dar, jaký mohla od přítelkyně dostat.

„Miluju tě, Livvy,“ zašeptala.

Olivia ji vzala za ruku. „Já vím,“ přisvědčila tiše. „Já tebe taky.“ Potom narovnala ramena a zaujala obvyklý postoj.

„Bez tebe bych byla zcela nesnesitelná. Matka často říká, že jen díky tobě jsem se nedopustila žádné neodčinitelné nepřístojnosti.“

Pravděpodobně proto, napadlo Mirandu, se lady Rudlandová nabídla, že na ni dohlédne během londýnské sezony. Po přijetí jejího návrhu vzdychl Mirandin otec úlevou a rychle odeslal nezbytnou hotovost. Sir Rupert Cheever nebyl nijak zvlášť bohatý, ale měl dost peněz, aby své jediné dceři zaplatil sezonu v Londýně. Chyběla mu pouze trpělivost, nebo řekněme upřímně i zájem, aby ji tam vzal sám.

Jejich vstup do společnosti se o rok pozdržel. Miranda nemohla odjet, když držela za matku smutek, a lady Rudlandová dovolila Olivii, aby také počkala. Dvacet je stejné jako devatenáct, prohlásila. A byla to pravda. Nikdo se nebál, že by Olivia neuzavřela velkolepý sňatek. S omračujícím vzhledem, veselou povahou a jak Olivia zahořkle poukázala i značným věnem, jistě uspěje.

Jenže Leticiina smrt, kromě toho, že byla tragédií, byla mimořádně špatně načasovaná. Teď budou muset truchlit další období. Protože však Leticia nebyla Oliviina pokrevní sestra, mohla ukončit smutek už po šesti týdnech.

Trochu se s nástupem sezony opozdí. Jinak to prostě nejde.

Miranda byla v skrytu duše ráda. Představa londýnských plesů ji vyloženě děsila. Ne že by byla přímo plachá, tak by to nenazvala. Jen se necítila dobře v davu a pomyšlení, že na ni bude tolik lidí zírat a posuzovat ji, bylo prostě hrozné.

Nedá se nic dělat, povzdychla si, když začala sestupovat po schodech. Mnohem horší by bylo uvíznout v Ambleside bez Oliviiny společnosti.

Pod schody se Miranda zastavila a rozhodovala se, kam půjde. V obývacím pokoji v západním křídle byl lepší stůl, ale byla chladná noc a v knihovně bude nejspíš tepleji. Na druhou stranu – Hmm… Co to bylo?

Naklonila se na stranu a zadívala se na chodbu. V pracovně lorda Rudlanda hořel oheň. Miranda nechápala, že je někdo stále vzhůru – Bevelstokeovi vždy chodívali časně spát.

Nehlučně popošla po koberci až k otevřeným dveřím.

„Ach!“

Turner zvedl hlavu z otcovy židle. „Mirando,“ pronesl, aniž pohnul jediným svalem. „To je ale překvapení.“

Turner si nebyl jistý, čím to, že ho nepřekvapilo vidět Mirandu Cheeverovou stát ve dveřích otcovy pracovny.

Jakmile uslyšel kroky na chodbě, napadlo ho, že to bude ona. Opravdu, jeho rodina obvykle spala jako zabitá a bylo téměř nepředstavitelné, že by mohl být někdo z nich vzhůru a procházel se po chodbách, aby si našel něco k snědku nebo ke čtení.

Ale to, že je to Miranda, ho napadlo z jiných důvodů než díky vylučovací metodě. Byla všímavá a vždy se kolem sebe rozhlížela mžourajícíma očima jako sova. Už si nepamatoval, jak se s ní seznámil – pravděpodobně dřív, než to mrně přestali vodit za ručičku. Připadala mu jako inventář, nějak byla vždycky tady, dokonce i ve chvílích jako tato, při nichž by měla být pouze rodina.

„Půjdu,“ řekla.

„Ne, nechoď,“ zarazil ji, protože… protože proč?

Protože měl pocit, že by to mohla být legrace?

Protože měl příliš upito?

Protože nechtěl být sám?

„Zůstaň,“ vyzval ji a blahosklonně mávl rukou. Určitě se tu najde nějaké místo, kam by se mohla posadit. „Dej si se mnou skleničku.“

Rozevřela oči.

„Nenapadlo mě, že můžou být ještě větší,“ zamumlal.

„Nemůžu pít,“ vypravila ze sebe.

„Nemůžeš?“

„ Neměla bych,“ opravila se. Domníval se, že viděl, jak svraštila čelo. Dobře, popudil ji. Je dobré vědět, že stále dokáže provokovat ženu, i když je tak nezkušená jako ona.

„Jsi tady,“ pokrčil rameny. „Klidně si můžeš dát brandy.“

Na okamžik strnula a Turner by přísahal, že slyší, jak se jí v mozku otáčejí kolečka. Konečně položila na stůl u dveří nějakou knihu a popošla dopředu. „Jen jednu,“ připustila.

Usmál se. „Protože znáš svoje hranice?“

Setkala se s jeho pohledem. „Protože neznám svoje hranice.“

„Taková moudrost v nedorostlém mláděti,“ zamumlal.

„Je mi devatenáct,“ pronesla ne vzdorně, spíš věcně.

Nadzvedl obočí. „Jak už jsem říkal…“

„Když ti bylo devatenáct…“

Jízlivě se usmál. Dobře si všiml, že větu nedopověděla.

„Na zdraví.“ A vypil ji do dna.

Table of Contents

Prolog

1. kapitola