Messi vs. Ronaldo. Copyright © 2022 by Joshua Robinson and Jonathan Clegg.

Translation © Martina Nekvapilová, 2024

ISBN 978-80-284-0260-0

Obsah

POZNÁMKA AUTORŮ

PŘEDMLUVA

PRVNÍ ČÁST

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

DRUHÁ ČÁST

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

TŘETÍ ČÁST

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

PŘÍLOHA

POUŽITÉ ZDROJE

O AUTORECH

Našim rodičům s láskou.

Aline & Jeffrey, Lizzie & Ant

A Evie a Cooperovi, budoucím vítězům Zlatého míče

POZNÁMKA AUTORŮ

Existuje milion způsobů, jak vyprávět příběh Lionela Messiho a Cristiana Ronalda a jak popsat fotbalovou éru, která je pojila. Každý víkend, který strávili na hřišti ve španělské lize, rozehrávali svoji minitelenovelu. Každá sezona se stávala neskutečným psychodramatem. A mimo hřiště vytvářeli Messi s Ronaldem globální impéria, která jim zaručila takovou slávu, jež je obvykle vyhrazená snad jen americkým prezidentům a papeži.

Každý z nich nabízí vlastní ztělesnění sportovního úspěchu a o obou se toho už hodně napsalo. Ale každý příběh, zaměřený pouze na jednoho z nich, představuje určité vakuum. Ať se jim to líbí, nebo ne, Messi a Ronaldo jsou od sebe neoddělitelní. Na sklonku jejich kariér už to mohou přiznat. Téměř dvě desetiletí se vzájemně předháněli. Být top hráčem především znamenalo být lepší než ten druhý.

Ukázalo se, že se nejednalo o ojedinělou bitvu. Ronaldo a Messi souběžně usilovali o to, aby vstoupili do dějin, vytvořili dvojité centrum vesmíru nejoblíbenějšího sportu na světě a přitahovali všechno, kdo se dostal do jejich oběžné dráhy. I v době, kdy se sportovní svět měnil dramatičtěji než za jakékoli jiné období od dob vynálezu televize, bylo nejpozoruhodnější, že hráči na vrcholu zůstali stejní.

V tomto období jsme vyrůstali jako reportéři Wall Street Journal. Na prahu dospělosti jsme stanuli ve stejné době jako Messi a Ronaldo a od té doby jsme sledovali jejich kariéry (včetně domino efektu). Už 15 let sledujeme jejich úspěchy na čtyřech kontinentech. Byli jsme u finále Ligy mistrů, na mistrovstvích světa a mistrovství Evropy. Viděli jsme, jak se vzájemně motivovali ve chvílích největší slávy, od Messiho čtvrtého titulu Ligy mistrů z Berlína po Ronaldovo vyštvání ze stadionu na Euru 2016. Také jsme zažili, jak čelí zdrcující prohře: nejdramatičtější byl večer v Riu de Janeiru, kdy jsme se vláčeli na stadion Maracaná, celí spálení od sluníčka a nevyspalí, a očekávali jsme, že uvidíme, jak Lionel Messi vyhraje mistrovství světa na jihoamerické půdě.

Ten den měl Messi šanci stát se mistrem světa a získat převahu ve všudypřítomné debatě mezi fotbalovými fanoušky „Messi, nebo Ronaldo?“. Když neuspěl, protože Argentina prohrála s Německem, došli jsme k závěru, že tato debata nikdy zcela neskončí. A navíc je bezpředmětná.

Tahle kniha proto není pouhým životopisem dvou úžasných hráčů. Smyslem celé této knihy je poskytnout širší kontext. Nemůže totiž jít jen o tyto dva hráče.

Messi–Ronaldo poukazuje na to, jak se ve sportovním světě ve stejnou dobu objevili dva fotbaloví géniové, kteří v něm urychlili změny. Na příkladech Messiho a Ronalda si ukážeme, jakou roli hrají v moderním fotbalu moc, dosah a vliv. Jejich rivalita zcela překročila hranice fotbalového stadionu (ostatně proti sobě odehráli asi jen třicet utkání) a narušila celé obchodní a kulturní systémy, ačkoli oni sami si následky téměř neuvědomovali, respektive byli na ně krátcí.

O těchto mužích už vznikly mnohé jiné životopisy, ale žádný novinář se seriózně nezabýval jejich globálním vlivem na tento sport, na sportovní byznys a na to, co obnáší globální sláva.

S tím souvisí ještě jedna věc: že Messi i Ronaldo si uvědomují, že jejich nejdůležitějším obchodním partnerem je ten druhý. Rivalita vzbuzuje u jinak racionálních lidí tolik energie a odhodlání, že jejich komoditou už není sport. Naopak, na sklonku jejich fotbalových kariér už nešlo o to, kdo je lepší, ale jestli je zbožňujete, nebo nenávidíte. Vrcholila debata, kterou Messi s Ronaldem už dávno neřídili. Pro fanoušky bylo snadné si vybrat, komu fandí, jelikož tito neuvěřitelní hráči jsou neuvěřitelně odlišní. Jsou pravými opaky v každém směru: jeden je velký, druhý malý. Jeden klidně vletí mezi obránce, druhý se radši mezi nimi proplete. Jeden zakončuje, druhý tvoří hru. Jeden je stydlivý a skromný, druhý je pyšný jako páv. Jistě poznáte, kdo je kdo.

V pojetí Messiho se zdálo, že je fotbal hračka – bez námahy dával úchvatné góly. V Ronaldově pojetí naopak vypadal neuvěřitelně obtížně – když střílel na bránu, vystavoval každičký napjatý sval a šlachu.

Umění ani jednoho z hráčů nevyžadovalo vysvětlivky. Děti po celém světě, od Pekingu až po Brooklyn, instinktivně tušili, že tito dva nastolují světový řád a že až daleko daleko za nimi jsou všichni ostatní. Skórovali téměř v každém zápase, který odehráli, a po celý rok hráli každý třetí den. Ale čím hlouběji jsme se ponořili do jejich příběhu a čím déle trvaly jejich kariéry, odhalovali jsme větší a větší podobnosti a shody.

Pročetli jsme důvěrné dokumenty a rozhovory z fotbalového světa a sportovního byznysu s manažery, spoluhráči a trenéry. Tato kniha je pouhý nástin galaxie, kterou oba vytvořili, se dvěma ohromnými hvězdami uprostřed. V mnoha případech s námi mluvili i Messiho a Ronaldovi nejbližší, ovšem pouze pod podmínkou anonymity, jelikož jejich vztahy (na nichž občas záviselo i živobytí) považovali za diskrétní. A nakonec jsme udělali to nejdůležitější, co jsme mohli v éře Messiho a Ronalda udělat: dívali jsme se pořád dokola, jak ti dva hrají fotbal.

— joshua robinson a jonathan clegg, duben 2022

PŘEDMLUVA

Curych, prosinec 2007

Dva nejúžasnější fotbaloví hráči v dějinách seděli v hledišti švýcarské opery poněkud nejistě. A přemítali nad tím, proč se obtěžovali dorazit. Seděl tam Lionel Messi s rozčepýřenými vlasy v tmavém obleku, který zakrýval jeho úzká ramena, byl tam i Cristiano Ronaldo s diamantovými náušnicemi a ve smokingu, i když bylo výslovně řečeno, že se nejedná o galavečer. Ani jeden z nich tam nechtěl být. Ani jeden z nich ale nesměl odejít.

Důvodem, proč se hrbili jako školáci v lavici, bylo prázdné místo mezi nimi.

Na jejich úplně prvním slavnostním večeru FIFA, který každoročně oslavuje neuvěřitelné schopnosti a neutuchající energii a jenž se vyznačuje nepohodlným popichováním, se odhlasovalo, že Messi s Ronaldem nejsou nejlepšími hráči roku 2007. Místo nich získal uznání a cenu brazilský hráč Ricardo Izecson dos Santos Leite, zkráceně Kaká, který byl právě na pódiu a přebíral trofej. Byl starší než Messi a Ronaldo a podle nich i horší ve fotbale.

Minimálně další dva lidé usazení na sametových sedadlech v opeře s nimi ten večer souhlasili.

Jedním z nich byl bývalý portugalský promotér nočního klubu jménem Jorge Mendes, který se dal na dráhu fotbalového agenta, měl uhlazené vlasy a přesouval hráče z Pyrenejského poloostrova a Jižní Ameriky po Evropě s takovou lehkostí, s jakou zvládal obsluhovat všechny své mobilní telefony. Dostat Ronalda na toto pódium bylo klíčovým bodem jeho mistrovského plánu, jak ze svého svěřence udělat nejbohatšího sportovce na zemi.

Druhý Jorge v místnosti byl ještě pobouřenější. Tedy Jorge Messi, Lionelův otec, který stále trávil spoustu svého času v jejich rodném městě v argentinském Rosariu. Uběhlo sotva sedm let od té doby, co naložil svého uplakaného syna do letadla mířícího do Španělska a doufal, že zaujme trenéry z FC Barcelona. Teď se z bývalého vedoucího v hutním závodě taky stal agent (a získal klienta, který měl shodou okolností stejné příjmení jako on), jenž se snažil prokousat nejdravějším sportovním byznysem.

Ten večer dostali všichni životní lekci. Podobné předávání cen nikdy předtím ve fotbale moc neznamenalo. Trofeje, na kterých záleželo, se předávaly na hřišti, když bylo dobojováno a všichni měli na sobě šortky, a ne obleky od návrháře. Ale to se mělo změnit. Fotbal, který znali z dětství, totiž nebyl poznamenaný historicky významnou rivalitou dvou sólistů. Ten večer v Curych nikdo netušil, že ti dva, kteří se umístili na druhém a třetím místě, brzy udělají z fotbalu individuální sport a z předávání cen se stane jejich neobvyklé bitevní pole.

Ale i tak se Messi, Ronaldo a oba Jorgeové nemohli přenést přes to, že je tato akce s potenciálně dlouhodobým vlivem na přestupové poplatky a sponzorské smlouvy organizovaná jako soukromá koktejlová party Seppa Blattera. Dlouho předtím, než vyšlo najevo, že platí sám sobě desítky milionů dolarů na nedovolených bonusech (tedy dokud se mu těchto bonusů dostávalo), si coby dlouhodobý prezident FIFA vymyslel předávání cen jako další způsob, jak se nechat obklopit fotbalovými legendami a modelkami. A letos poprvé byl tento večer vysílán živě, od začátku do konce, a Blatter hrál svou nejoblíbenější fotbalovou roli, která není střední útočník: moderátora na pódiu. Vedle něj stála dvojice švýcarských televizních osobností, jejichž úkolem bylo zajistit plynulost pořadu a opakovat to, co řekl Blatter, ve francouzštině, angličtině a němčině. K předání slavnostní ceny však prezident FIFA potřeboval ještě jednu VIP. A tou nebyl nikdo jiný než legendární kanonýr, v té době snad nejlepší hráč, jakého svět kdy viděl, trojnásobný vítěz mistrovství světa, Brazilec Pelé. Bylo to jako na předávání cen Grammy s Paulem McCartneym.

Z instituce, která kdysi bývala jen malým propagátorem fotbalových utkání, Blatter vybudoval globální kolos disponující marketingovými a televizními právy v tehdejší hodnotě asi půl miliardy dolarů. V každodenním provozu FIFA spíše připomínala hudební nakladatelství nebo středně velkou pojišťovnu než sportovní organizaci. A tak stejně jako pro každé důstojné hudební nakladatelství bylo i pro ni nutností vyrábět si své vlastní hvězdy.

Problém byl, že kolem roku 2005 se fotbalové nebe trochu zatáhlo. Čtyři muži, kteří si mezi sebe rozdělili všechny ceny, jež se udělovaly v letech 1996–2005, se ocitli na sklonku svých kariér. Věk a váha dohnaly Galácticos Realu Madrid – Zinedina Zidana, Luíse Figa a brazilského Ronalda. Dvojnásobný vítěz Ronaldinho si stěží našel čas na zápasy Barcelony uprostřed nikdy nekončících plážových mejdanů. Vrcholový fotbal visel tak na vlásku, že v roce 2006 mířilo uznání za největší talent na světě za Fabiem Cannavarem. Kapitánem italských mistrů světa, ovšem za obráncem.

Teď byl na řadě Kaká. Děcko ze Sao Paula, které vyrůstalo v rodině střední třídy, běhalo po středu hřiště za AC Milán s takovou grácií, že těžko uvěřit, že bylo střetnutí s ním noční můrou. Kaká, letošní vítěz Ligy mistrů, byl pokladem ještě předtím, než se stal pokladem stal i Cristiano, a dlouho předtím, než Leo dorostl do výšky 170 cm.

„Dámy a pánové, je to tady. S otevíráním obálek mám letité zkušenosti,“ prohlásil Blatter a myslel to naprosto vážně. „Dámy a pánové, fotbalistou FIFA pro rok 2007 se na tomto gala večeru v Curychu stává Kakáááá.“

Kaká se zvedl. Pelé, muž, který v reklamách dokázal s nadšením mluvit o American Express i o viagře, radostně vítal na pódiu svého krajana. Messi s Ronaldem zůstali usazení.

Ještě horší pro tento nešťastný pár bylo, že před dvěma týdny zažili stejné martyrium v Paříži na předávání Zlatého míče, ceny pro hráče-jednotlivce, která byla později sjednocena s cenou FIFA. Kdo se stane držitelem trofeje, nebylo příliš velké překvapení. „Upřímně jsem to trochu očekával,“ řekl Kaká. „Vyhrál jsem Ligu mistrů a dal jsem v soutěži nejvíce gólů… To je klíčové. Je třeba hrát ve vítězném týmu.“

Ne že by Messi s Ronaldem hráli fotbal za Horní Lhotu. Dvacetiletý Messi se probojoval do sestavy, která nastupovala za Barcelonu pod trenérským vedením bývalé holandské jedničky Frankem Rijkaardem, který si lámal hlavu nad tím, na kterou pozici driblujícího Argentince vlastně obsadit. A dvaadvacetiletý Ronaldo byl hvězdou v Manchesteru United, kde jeho manažer Alex Ferguson čtyři roky pracoval na tom, aby ho zocelil a aby z něj udělal co nejkomplexnějšího útočníka. Messi a Ronaldo už dosáhli světové úrovně, medaile z Ligy mistrů, Premier League i La Ligy jim visely doma. Jenže Kaká obdržel dvakrát tolik hlasů než oba dva dohromady. Nejvíce potupné pro ty, co nevyhráli, pak bylo, když je Blatter pozval na jeviště a měli pózovat na společné fotografii. Pelé každému z nich předal malou trofej, menší, než dostal Kaká, a pak zjistil, že je prohodil.

Nějakým nedopatřením předal trofej za druhé místo Ronaldovi a tu za třetí místo Messimu. Blatter musel zasáhnout, přehazoval ceny mezi fotbalovými hvězdami tak, aby každý držel správnou výbavu. „Druhá, druhá je pro Lionela,“ řekl jeden z dalších dvou moderátorů na jevišti takovým tím univerzálním evropským přízvukem, jakým se ve fotbalovém světě mluví. „Vyměníte to, můžeme poprosit?“

Ronaldo se na chvíli cítil téměř trapně. Zjistil, co horšího se může stát, než když se ukáže na takovéto akci a nevyhraje: že se ukáže na této akci a je přinucen předat trofej Messimu. Prohodili si druhé a třetí místo, zatímco Ronaldo si v hloubi duše přál, aby se pod ním země rozestoupila a celého ho pohltila. Když k tomu nedošlo, musel ustát ještě poslední potupu. „Snažil jste se, snažil,“ utrousil jeden z moderátorů v doprovodu smíchu, který vycházel z publika. „Ale nepodařilo se vám to.“

Nepodařilo se mu asi usmát. Ronaldo a Messi byli nuceni stát na pódiu až do konce a vyslechnout si píseň „The Impossible Dream“ z muzikálu Man of La Mancha v podání orchestru. Nepřijeli do opery na broadwayské vystoupení. A rozhodně nepřijeli proto, aby nezvítězili.

Brzy se ale ukázalo, že tento problém je nemusel trápit příliš dlouho. Teprve v roce 2018, tedy o 11 let později, vyhrál tuto cenu někdo jiný než Ronaldo nebo Messi. Navzdory teoriím, které Kaká zmínil o vítězných týmech, byla tato cena konečnou metou fotbalisty jako jednotlivce – a byla to cena, na které Messimu i Ronaldovi záleželo nejvíc.

Toto bylo také ojedinělým místem, kde mohli být hodnoceni nezávisle na svých spoluhráčích a okolnostech. Zde se v reálném čase posuzoval jejich historický význam. Tady se měřili Messi s Ronaldem a Ronaldo s Messim. Po celou jejich éru dostávali každý rok jeden, nebo druhý tu nejhodnotnější fotbalovou cenu pro jednotlivce. Celé jedno desetiletí spolu bojovali, dosahovali dechberoucích výsledků a nakonec po sobě zanechali potopu.

PRVNÍ ČÁST

Dva géniové

JEDNA

Z ostrova na pevninu

Byla skoro jedna hodina v noci a Cristiano Ronaldo odpočíval v chladné šatně lisabonského klubu Sporting, jako kdyby se nic nestalo. Venku byli uprostřed léta 2003 fanoušci stále v euforii z toho, co právě viděli: pokřtění nového stadionu svého fotbalového klubu, vítězství 3:1 nad Manchesterem United, a hlavně výkonu nejmladšího člena týmu.

I Ronaldovi spoluhráči byli bez sebe, když si z kotníků strhávali tejpovací pásky a snažili se pochopit, co se za poslední dvě hodiny událo. Že zrovna Cristiano?

Sedmnáctiletý mladík s blonďatým melírem ve vlasech a pupínky v obličeji dával posledních pár dní najevo, že se chystalo něco velkého – jeho spoluhráči z týmu to viděli naživo. Ronaldo překypoval gelem na vlasy a energií. Manažer Sportingu Lisabon Fernando Santos mu řekl, že nastoupí při velkém exhibičním utkání proti Manchesteru United, a Ronaldo se od té doby soustředil jen na to. „Cristiano nemusel říkat, co chce nebo co si myslí,“ řekl João Pinto, který dal ten večer za Sporting tři góly. „To, jak se cítí a co chce, mu bylo vidět ve tváři.“

A on chtěl, aby si ho všiml Manchester United.

Ve stísněné šatně pro hosty na konci chodby vládl chaos. Hráči United byli spálení od slunce, prali se s časovým posunem a také se snažili pochopit, co se v uplynulých dvou hodinách stalo. Netušili, kolik je hodin a kde jsou; včera ve 4 hodiny ráno přistáli v Portugalsku po intenzivní přípravě v USA. Jediné, co si pamatovali bylo, že je ráno vezl z letiště nějaký silně nevyspalý týpek.

Kdykoli se v tom zápase míč dostal k Ronaldovi, jako by jej elektrizoval. Na křídle létal nahoru a dolů a přes obránce přecházel s takovou rychlostí a šikovností, že manažer United Alex Ferguson prohlásil, že v poločase z toho měl obránce John O’Shea migrénu. Roy Keane, bojovný záložník, s ním neměl tolik slitování. Podle něj hrál O’Shea jako „naprostý nemehlo“.

„Nešlo jen o to, že kolem něj proběhl,“ řekl obránce Phil Neville. „Ale ty jeho přešlapovačky, triky, pohyby a sebevědomí tohohle kluka mě úplně dostaly… jako by svou hrou říkal ,Tohle je moje pole působnosti‘.“

Hráči United nechtěli být u toho, že je nějaký klučina znemožní při přáteláku, a rozhodně tam nechtěli být teď. Přijeli do Portugalska jen ze zdvořilosti. United a Sporting před mnoha lety podepsaly memorandum o porozumění za účelem rozšíření spolupráce obou klubů, ačkoli ve skutečnosti šlo o to umožnit anglické mocnosti sledovat, jací hráči přicházejí do portugalského mládežnického týmu. Takže když se Sporting Manchesteru United zeptal, jestli může poctít nový Estádio José Alvalade svou přítomností při večerním slavnostním otevření, bylo vhodné mu vyhovět. Celá akce byla v podstatě přehlídkou klubu Sporting – po prvním poločase se dokonce domácí tým převlékl z tradičních zeleno-bílých dresů do zlatých, které nosí venku. Hráči United stěží zaregistrovali změnu garderóby, protože ani netušili, co jsou kluci na druhé straně zač.

O 45 minut později si ale jednoho hráče všimli. Týmové opory United neúnavně hučeli do Fergusona, aby dal tomuhle chlapci, který jim tak pokazil večer, smlouvu. „Musíme ho podepsat, šéfe.“ Netušili sice, že přestupový proces už dávno začal, ale všem bylo jasné, jaká Ronalda čeká budoucnost. „Na konci zápasu,“ řekl Pinto, „jsme už věděli, že je velmi pravděpodobné, že půjde do Manchesteru. O ničem jiném se nemluvilo.“

Za zdmi šaten Sportingu věděli ještě další tři muži na stadionu poměrně přesně, co se tu noc stane: Alex Ferguson, agent jménem Jorge Mendes a Cristiano. Každý, kdo se pohyboval v Evropě ve fotbale, byl také v obraze. Hráči United byli první na světě kromě Portugalska, koho tento hráč ohromil, ale jeho jméno se dozvěděli až jako poslední.

A v létě 2003 už Cristiana Ronalda znal úplně každý.

Hvězda Cristiano Ronaldo se zrodila podobně jako spiderman Peter Parker, kterého kousl radioaktivní pavouk. O mnoho let později si všichni vyprávěli příběh o neznámém chlapci, který to natřel Manchesteru United a vysloužil si přestup do jednoho z nejznámějších klubů na světě.

Popravdě tomu tak ale úplně nebylo. Ronaldo rozvíjel své superschopnosti po mnoho let a v rámci portugalského fotbalu ho dlouho přirovnávali k těm nejzvučnějším jménům. Děti v akademii Sportingu ho přezdívali „Kluivert“, protože tím, že byl „samá ruka, samá noha“ a měl výborné technické dovednosti, připomínal slavného nizozemského útočníka, dlouhé roky hájícího barvy FC Barcelona. Manažer FC Porto Ronalda zase přirovnával k jinému holandskému útočníkovi: „Když jsem ho poprvé uviděl hrát, řekl jsem asistentovi: ,Tady máme van Bastena juniora,‘“ řekl José Mourinho. „Ani jsem nevěděl, jak se vlastně jmenuje.“

Ronaldova popularita tak rostla, že se vyrovnala jednomu bývalému majiteli videopůjčovny, který se snažil vybudovat ve fotbale své vlastní renomé – a tím byl Jorge Mendes, který zahájil kariéru fotbalového agenta. Zanedlouho se Cristiano Ronaldo stal jeho nejvýznamnějším klientem.

Mendes byl v první dekádě 21. století v branži v podstatě nový, ale věděl, co je klíčem k úspěchu. Místo aby čekal, až za ním přijdou kluby s nabídkou, domluvil se s prodejci a sám utvářel trh. Na konci roku 2002 informoval generálního manažera lisabonského klubu Sporting Carlose Freitase, že Cristiano neobnoví smlouvu, která měla dobíhat ještě 18 měsíců, a bylo třeba dát klubům avízo, že je k mání.

Mendes vychytal načasování. Věděl, že většina evropských vrcholových klubů po Ronaldovi půjde, včetně týmů z Premier League. Anglické týmy v čele s Manchesterem United, které se vezly na nové vlně příjmů z televize a reklamy, byly na nejlepší cestě stát se nejsilnějšími v Evropě a ukončit více než desetileté období italské nadvlády. Arsenal přivedl Ronalda na tréninky v severním Londýně a místopředseda klubu David Dein vzápětí letěl do Portugalska s nabídkou na koupi. Newcastle United Cristiana také obhlížel, ostatně před rokem už od Sportingu úspěšně koupil hráče jménem Hugo Viana. Liverpool měl Ronalda také v hledáčku a oslovil ho, i když mu něco říkalo, že by se fanouškům Reds nezamlouvalo nabírání další nové naděje místo toho, aby se klub honil za trofejemi. I Everton, druhý nejznámější tým v Liverpoolu, o Ronaldovi věděl. Klub měl v roce 2002 možnost ho koupit za 2 miliony dolarů, ale pak se rozhodl, že zůstane u nemotorného teenagera, který už členem týmu byl, chlapce jménem Wayne Rooney.

V jednom momentě upekli Mendes se Sportingem dohodu, že Ronaldo přestoupí do italského Juventusu za určitou částku a hráčskou kompenzaci, ale k přestupu nedošlo, protože chilský útočník Marcelo Salas se odmítl vydat do Lisabonu, uvedl Freitas. K podobnému problému došlo, když Sporting nabídl Ronalda francouzskému Olympique Lyon: útočník Tony Vairelles s účesem z 80. let také nechtěl zamířit do Portugalska. Mendes v Lisabonu jednal také s ředitelem Realu Madrid Ramonem Martinezem, ale uvízli na mrtvém bodě.

Nejlukrativnější nabídka přišla od italského klubu Parma, který nabídl Sportingu pár milionů a třešničkou na dortu byla osobní odměna Mendesovi ve výši 4 milionů dolarů a další čtyři miliony pro Cristiana.

Až na to, že nešlo o peníze. Alespoň prozatím ne. Na to bylo ještě dost času – na Ronaldovu rezidenci, hodinky s 400 diamanty od Jacob & Co., na Bugatti, další Bugatti a na míru vybudovanou kryokomoru.

Mendes věděl, že Ronaldo tehdy potřeboval něco, co se shání mnohem obtížněji než peníze. Potřeboval čas.

Trávit každou volnou minutu hraním fotbalu bylo to, po čem Cristiano Ronaldo dos Santos Aveiro toužil od doby, co začal chodit.

Vyrůstal na Madeiře, na rozeklaných lávových skalách uprostřed Atlantského oceánu. Když mu byly tři, dostal k Vánocům fotbalový míč. Následujících devět let, kdy žil na tomto ostrově, byl málokdy vidět bez něj. Míč bral všude s sebou. Téměř každý den s ním šel do školy a taky za školu, kde si místo výuky hrál se staršími dětmi v úzké uličce za domem. Bral si ho do kostela, na jídlo, dokonce i do postele v malém pokojíčku, o který se dělil se svým starším bratrem a dvěma sestrami.

To je naprosto typické chování dětí, které zbožňují fotbal, po celé zeměkouli. A taky klasický začátek vyprávění o životě jakéhokoli fotbalisty, který to dotáhl na vrchol – až na tu lávovou skálu uprostřed Atlantského oceánu. Madeira se nachází 980 km od portugalské pevniny, je tedy blíž k Africe než k Evropě a má spoustu předností, jako například mírné klima, exotické rostlinstvo nebo okouzlující záliv, kde trávila líbánky Margaret Thatcherová. Ale silnice jsou tam jako v nějakém Banánistánu – strmé, nerovné, samá zatáčka, dokonce vedou na okraji útesu. A právě v těchto klikatých, zrádných ulicích se Cristiano Ronaldo učil driblink s fotbalovým míčem. Oproti ostatním fotbalistům byl předčasně vyspělý – ostatně nic člověka nenaučí lépe kontrolovat míč než vědomí, že pokud vynaložíte příliš mnoho síly, váš míč skončí dvě míle pod kopcem. V šesti letech uměl Ronaldo míč ovládat tak profesionálně, že se na něj večer chodili dívat dospěláci, jak dělá různé triky s míčem za domem. „Jeho míč se nikdy nedotknul země,“ vzpomíná soused, který bydlel přes ulici. „Vypadalo to, jako kdyby měl míč přilepený k noze.“

Když začal chodit v sedmi letech na fotbal, došli ostatní děti ke stejnému závěru. Ne že by bylo těžké způsobit v poloprofesionálním týmu Andorinha pozdvižení. Andorinha CF se nacházel vysoko v madeirských horách a hluboko v páté lize portugalského fotbalu. Fotbalisté tam měli polorozpadlou klubovnu, pár malých hliněných hřišť s výmoly a stánek s občerstvením. Ale Ronaldův otec Dinis Aveiro tam dělal správce, což vysvětluje, proč nejznámější fotbalista v portugalských dějinách zahájil svou kariéru zrovna v tak podivném klubu, o kterém nikdy neslyšela ani většina obyvatel Madeiry.

Jakmile se ke klubu přidal Cristiano Ronaldo, Andorinha už nebyla tak neznámá. O Ronaldově talentu se dozvěděly i ostatní kluby na ostrově. Jako první Ronalda oficiálně oslovil v roce 1993 CS Marítimo, který nabídl za přestup Ronalda do svého mládežnického týmu 50 000 escudo, tedy asi 300 amerických dolarů. Za osmileté děcko to byla směšná částka, o trochu více než si většina obyvatel Madeiry vydělala za měsíc. Andorinha taky nabídku odmítla. Její vedení vědělo, že má v rukou výjimečně talentovaného hráče, a nehodlali ho nechat jít, pokud nedostanou opravdu nehoráznou sumu, která by lépe odpovídala jeho ohromnému potenciálu. A taková nabídka přišla od hlavního konkurenta klubu Marítimo. Byla mnohem zajímavější pro klub, jako byl Andorinha – zejména pro jeho správce, který byl pod velkým tlakem. V létě roku 1994 vstoupil Ronaldo do klubu Nacional výměnou za nové vybavení a tréninkové pomůcky na dvě sezony.

Přestup do Nacionalu představoval pro Ronalda velký krok kupředu. Bylo tam lepší vybavení, trenéři, spoluhráči. Ale výsledky zůstávaly stejné. Zápasy a tréninky většinou spočívaly v tom, že Ronaldo běhal kolem dokola s míčem a ostatní se mu ho marně snažili sebrat. Bylo to částečně díky jeho nadprůměrným dovednostem a částečně proto, že si zvykl pohybovat se v hloubi vlastní půlky, sebrat míč, prokličkovat s ním okolo každého protihráče a pak teprve vypálit na bránu. Byla to nevídaná podívaná, která doháněla Ronaldovy soupeře k šílenství a Ronaldovy spoluhráče jen o trochu méně. Ať kolem něj stál jakýkoli počet soupeřů, nikdy nikomu míč nepřihrál. „Chtěli, abych jim přihrál, ale já nikdy neviděl nikoho, komu bych ho mohl přihrát,“ řekl Ronaldo. „Stále jsem sledoval jen míč.“

Nejen že bylo prakticky nemožné Ronaldovi míč sebrat, dokonce to ani nebyl dobrý nápad. Když se výjimečně stalo, že o něj přišel, nebo když prohrál zápas, Cristiano vždy propukl v pláč a ještě hodiny po posledním hvizdu nebyl k utišení. „I když jeho tým vyhrál, ale Cristiano měl pocit, že on sám nehrál dobře, tak brečel,“ říká Pedro Talhinas, trenér mládeže klubu Nacional. „Nedokázal se vyrovnat s prohrou.“

Naštěstí Ronaldo málokdy prohrával. Rok poté, co přešel k Nacionalu, jej dovedl do krajského přeboru. Všichni to považovali za důvod k oslavě – kromě trenérů z Nacionalu. Už jim bylo jasné, že Ronaldo brzy půjde jinam. Ten chlapec, který dostal první fotbalový míč k Vánocům, měl očividně talent.

„Věděli jsme, že tu nemůže zůstat,“ řekl Talhinas. „Hráč, jako je on, na Madeiře nezůstane dlouho.“

Každý malý Portugalec, který sní o tom stát se profi fotbalistou, vždy zakotví v jednom ze tří největších klubů v zemi: Benfica, Porto nebo Sporting. Říká se jim Os Três Grandes, tedy Velká trojka, a za 88letou historii profesionálního fotbalu v Portugalsku vyhrály všechny šampionáty kromě dvou.

Tituly jsou jedna věc, ale kromě toho, že má Velká trojka monopol na vyhrávání nejvyšší soutěže, tak si taky dokáže uzurpovat ty nejtalentovanější mladé Portugalce. Téměř každý portugalský hráč, o kterém jste za posledních 40 let slyšeli, pocházel z jedné z jejich fotbalových akademií. Souboje o nejtalentovanější mladíky mezi konkurenčními akademiemi jsou stejně nelítostné jako kdekoli jinde ve světě, jelikož hledání talentů je nejen sportovní, ale i ekonomickou prioritou. V Portugalsku, kde příjmy z televize a ze sponzorství jsou mnohem nižší než v ostatních vrcholných evropských ligách, ani takové kluby jako Porto nebo Benfica nemohou nabídnout astronomické sumy za přestupy a platy, které jsou potřeba k přilákání těch nejlepších hráčů ze zámoří. Na soupiskách tak najdete převážně jména domácích hráčů, kteří jsou vybíráni už v devíti letech. Akademie je ubytují na internátech a udělají z nich profesionální fotbalové hráče. V 17 letech jsou ti nejlepší zařazeni do prvního týmu, zatímco těm, kteří nemají tak dobré výsledky, je nabídnuta spolupráce s jedním z 15 dalších klubů v Primeira Lize. To je také důvod, proč ligu vyhrává jeden ze tří klubů Os Três Grandes.

A díky tomuto intenzivnímu zaměření na sportovní přípravu mládeže jsou portugalští fotbalisté druhou nejvýznamnější exportní položkou hned za sardinkami. Když nejbohatší evropské kluby hledají budoucí hvězdy, vždy se nejprve vydají do Portugalska a prohlédnou si soupisky klubů z Velké trojky. Pro mladé portugalské hráče neznamená Velká trojka jen největší šanci na úspěch v Primeira Lize, je to taky brána k nejprestižnějším evropským ligám a bohatství a slávě, které tam na ně čekají.

Proto bylo jasné, že se Cristiano Ronaldo nakonec do jednoho z klubů Velké trojky dostane. Jedinou otázkou bylo, který klub ho najde jako první.

Zcestovalý hledač talentů Aurélio Pereira už měl Ronalda v hledáčku. Téměř celý dospělý život bylo jeho prací putovat po Portugalsku a zapisovat ty nejtalentovanější děti do líhně Sportingu. A na jaře roku 1997 sklízel ovoce. Ačkoli Sporting neměl oproti ostatním členům Velké Trojky tak dobré výsledky a za posledních 15 let nezískal žádný ligový titul, klub zažíval žně v oblasti sportovní přípravy mládeže.

Zásluhy na tom měl zejména Pereira, tichý, pozorný muž s hustým obočím, nápadným knírem a rychle řídnoucími vlasy. Byl trenérem akademie Sportingu a osobně vytipoval nejtalentovanější portugalské mladíky všech dob. Měl zásluhu na získání Jorge Paula Futreho a Luíse Figa, z nichž se stali hráči světové úrovně. Jorge Cadete, Luís Boa Morte a Simão Sabrosa patří k další desítce děcek, které do klubu přivedl Pereira a kteří vytvořili jádro portugalského národního týmu. Když v roce 1991 vyhrálo Portugalsko podruhé za sebou mistrovství světa hráčů do 20 let, tvořili mužstvo zejména hráči ze Sportingu, včetně Emília Peixe, který byl vyhlášen nejlepším hráčem turnaje. Pereira si ho poprvé všiml, když mu bylo devět.

Pereira měl dar, který se u něj projevil v 14 letech, když byl nadějí mládežnického týmu ve Sportingu. Totiž že prvním, kdo si uvědomil, že z Aurélia Pereiry nebude výjimečný hráč, byl sám Aurélio Pereira. Ale ještě dlouho poté si nedokázal vysvětlit, jak ze skupiny pohublých teenagerů, kteří se honí na hřišti za míčem, dokáže okamžitě vytipovat fotbalovou naději. Často šlo o maličký detail, kterého si ostatní skauti nevšimli – např. způsob, jakým hráč stál při přebírání přihrávky nebo jak se pohyboval po hřišti. Kupříkladu tvrdí, že věděl, že 12letý Figo je předurčen k hvězdné kariéře podle toho, jak si zavazoval tkaničky.

A tak i v zemi, která skýtá více než 100 000 registrovaných mladých hráčů, si byl Pereira jistý, že dokáže vytipovat ty nejlepší. Když se dostal do čela nově vytvořeného Oddělení pro nábor a trénování mládeže klubu Sporting v roce 1987, bylo pro něj nejtěžší dívat se na stadion tak, aby společně s kolegou viděli všechny hráče najednou. Pereira tedy udělal to, co udělá každý vrcholný manažer bez dostatečných financí a s nehorázným množstvím práce. Svoji práci outsour-coval.

Chvíli poté, co se stal manažerem, Pereira obeslal všech 90 000 členů Sportingu, socios, a žádal je o doporučení nejnadějnějších mladých talentů v jejich místě působení. Byl to mistrovský tah: ve všech hrdých fotbalových fanoušcích vyvolal pocit, že mají čich na hledání talentů. Po pár dnech se začaly hrnout odpovědi a za několik týdnů začali Pereira se svým přepracovaným asistentem shromažďovat a třídit vytipované fotbalisty podle věku a lokality. Za několik měsíců nashromáždil Pereira nejobsáhlejší databázi mladých talentů v celé historii portugalského fotbalu.

Začalo to jen jako takový pokus, ale časem se z toho stal neocenitelný zdroj. Během následujících 10 let vytvořili Pereirovi budoucí hledači talentů jakási náborová centra po celé zemi. Socios přiváděli Pereirovi nejlepší hráče ze svých regionů, on přiváděl výběr z těchto hráčů do Sportingu. Žádné doporučení nebral na lehkou váhu a neodmítl proto, že by to měl moc daleko. Jednou jel 300 mil do horského městečka Bragança, na severovýchodní hranici se Španělskem, aby obhlédl jednoho mladého hráče. Už po třech minutách byl Pereira rozhodnut, jestli ten hráč stojí za to, nebo ne. Viděl dost, nasedl do auta a jel zase 300 mil zpátky domů.

Auréliovi Pereirovi tedy nepřišlo divné, když mu jednoho chladného únorového odpoledne někdo volal s tím, že má pro něj tip na jednoho hráče. Volající se jmenoval João Marques de Freitas a byl skalním fanouškem klubu Sporting, ačkoli žil 600 mil daleko na ostrově Madeira.

„Mestre Aurélio, mám pro vás jeden tip,“ řekl Freitas. „Je to klučina, o kterém říkají, že je nesmírně talentovaný.“

Pereira dostává desítky takových doporučení každý týden, ale stejně každého hráče vždy pečlivě zvážil. Akademie mládeže ve Sportingu byla za posledních 10 let velice úspěšná, ale také měla velké výdaje. Ti nejlepší mladí hráči vyžadovali tu nejlepší péči a provoz akademie včetně opravy hřišť a tréninkového vybavení teď stál více než 1 milion dolarů každou sezonu. Pereira si byl vědom, že musí brát každý náznak talentu vážně. Navíc když by se k němu dostala informace o nějakém chlapci, žijícím třeba i na vzdálené Madeiře, netrvalo by dlouho a hledači talentů z Benfiky a Porta by se o něm dozvěděli taky.

„Jak je starý?“ zeptal se Pereira a už viděl další položku v databázi.

„Je mu 11.“

Pereira se zatvářil podezíravě. „To je dost málo.“

„Je malý – drobný a křehký,“ doplnil Freitas.

Pereirovi nezáleželo na tom, jak je chlapec velký. Vlastně – čím menší, tím lepší. V tomhle věku dopomáhala větším dětem výška k úspěchu. Pereira raději nabíral chlapce, kteří ještě nebyli fyzicky vyvinutí, protože až ostatní fyzicky doženou, budou excelovat. Horší bylo, odkud ten chlapec pocházel. Pereira už byl z chlapců z Madeiry unavený. Bylo to pořád dokola. Bylo pro ně příliš těžké si zvyknout na život na pevnině a velká vzdálenost vše komplikovala. Při setkání s první překážkou vždy utekli zpět domů doprostřed Atlantiku.

„Hraje za Nacional,“ pokračoval Freitas. „Trenéři říkají, že je velmi dobrý.“

Pereira se zamyslel. Nacional ho navnadil. Madeirský klub dlužil Sportingu nějakých 20 000 eur, protože nedávno přidal na soupisku obránce jménem Franco – kluka, kterého Pereira nabral jako teenagera asi před deseti lety. Promýšlel různé možnosti. Možná by se mohli nějak dohodnout, pokud je ten chlapec tak dobrý, jak říkají.

Pereira zdráhavě souhlasil. Řekl de Freitasovi, že tam vyšle jednoho z náborářů „Pereirovy armády“, aby ho okoukl. Pokud by chlapec vypadal slibně, přivedli by ho do Lisabonu na zkoušku. A pokud by to dopadlo tak, jak předpokládal, Cristiano Ronaldo by se za den či dva vrátil zpátky domů na Madeiru. Jediným výdajem pro Sporting by byla jeho letenka.

Auréliu Pereirovi nedalo moc práce zjistit, jestli na to Cristiano Ronaldo má, nebo ne – a tentokrát to nemělo nic společného se zavazováním tkaniček.

Druhý zkušební den šel Pereira na trénink, který se odehrával poblíž klubového stadionu Alvalade, aby se podíval na toho nováčka na vlastní oči. Ronaldova technika byla jedinečná. Uměl hrát oběma nohama a měl od přírody sportovní talent. Pereira si všiml, jak rychle se pohyboval s míčem, jako kdyby byl fotbalový míč součástí jeho těla. Ale co Pereiru zaujalo ještě víc než způsob, jakým ovládal míč, bylo, jaký vliv měl na ostatní děti. Ronaldo už jim říkal, kam mají běžet a kam přihrát balón – to obvykle znamenalo přímo zpátky k nohám Cristiana Ronalda. On trénuje své spoluhráče při hře, pomyslel si Pereira. Ten kluk se ničeho nebál, byl naprosto suverénní. Zdaleka ne tak stydlivý a uzavřený jako děti z Madeiry, které poznal předtím.

Pereira vždycky říkal, že existují dobří hráči, skvělí hráči a čistě talentovaní hráči. Když bude dobrý hráč správně trénovat a bude motivovaný, může se z něj stát skvělý hráč. Ale ať bude trénovat, jak chce, nebude mu to stačit k tomu, aby se z něj stal talentovaný hráč. K tomu je potřeba ještě něco jiného – silná osobnost a vnitřní síla. Vyžaduje to charisma. Když Pereira sledoval Ronalda, bylo to jako žasnout nad idolem dívčích srdcí. Banda chlapů, kterým to právě Cristiano Ronaldo natřel, se dožadovala toho, aby ho jejich trenér zaregistroval do jejich klubu.

„Starší svěřenci cítili, že tam patří,“ vzpomíná Pereira, „že je jiný, výjimečný.“

Ten večer sepsal zprávu vedení Sportingu, v níž je urychleně žádal o to, aby zajistili Ronaldův přestup, i kdyby to znamenalo upustit od dluhu Nacionalu. Věděl, že je to neobvyklý požadavek. Sporting nebyl zvyklý platit poplatky za přestup dětí, které sotva dokončily první stupeň základní školy, obzvlášť poplatky dosahující desítky tisíc eur. Ale Pereira trval na svém. „Může se zdát nesmyslné platit tolik peněz za 12letého chlapce, ale on má ohromný talent,“ napsal Pereira. „Je to velká investice do budoucna.“

O dva dny později přišlo Pereirovi vyrozumění, že dohoda byla schválena. A finanční ředitel klubu mu řekl, že je blázen.

Cristiano Ronaldo cítil, že je na cestě stát se profesionálním fotbalistou. Sporting mu ale připomínal, že je mu teprve 12.

Od budoucího studenta akademie se očekávalo, že bude trávit každé dopoledne ve škole a že bude mít výborné studijní výsledky. Každý, kdo byl pozadu, propadl a musel opakovat ročník. Žáci museli neustále prokazovat úctu a být zdvořilí. Učit Ronalda bylo (k nelibosti Sportingu) obtížnější než ho bránit jeden na jednoho.

Adaptace na život v Lisabonu byla náročná. Ronaldo byl od domova 600 mil, ale cítil se jako na jiné planetě. Spolužáci si ho nelítostně dobírali kvůli výraznému madeirskému přízvuku a Ronaldo se dostal do několika potyček a průšvihů na školním dvorku. Když vycítil, že si jeden učitel dělá z jeho mluvy legraci, hodil po něm židli.

Cítil se opuštěný a stýskalo se mu po domově. Po dobu několika měsíců denně plakal. Přidaly se špatné známky a záškoláctví, a vedení Sportingu mu pohrozilo že, pokud své chování nezmění, pošlou ho domů. Ronaldo zvažoval, že všeho nechá. Trvalo to téměř jeden rok. Pak se to vyřešilo tak, jak už to u talentovaných sportovců bývá – klub se s hráčem domluvil, že v tichosti zanechá studií. „Vždycky jsem měl pocit, že nejsem pro studium zrozený,“ vysvětlil Ronaldo později. „K čemu by mi tedy bylo?“

Když už mu studijní povinnosti nestály v cestě, a nemusel chodit na hodiny matematiky a chemie, při nichž byl vždy myšlenkami jinde, dělal to, co mu dávalo smysl: pracoval na sobě.

Ve 14 letech byl stále hubený jako lunt a bylo mu jasné, že každý, kdo byl větší než on, ho mohl snadno připravit o míč. Také si všiml, že větší než on byl v podstatě každý. Základní znalosti z biologie ho inspirovaly k velice jednoduchému řešení tohoto problému.

„Byl jsem vyzáblý. Neměl jsem žádné svaly. Tak jsem se rozhodl,“ píše Ronaldo. „že se přestanu chovat jako malé dítě. Budu trénovat jako budoucí fotbalová hvězda.“

Ale Sporting mu to nechtěl dovolit. Akademie měla přísné limity na čas, který mohou mladí hráči strávit v posilovně. Bylo to jedno ze zlatých pravidel, která prosazoval sám Aurélio Pereira. „Děti nikdy nepouštíme do posilovny,“ řekl. „To je jedno z tajemství dlouhých kariér našich hráčů. Je důležité, aby se vyvíjeli přirozeným způsobem.“

Jenže Ronaldo se vyvíjel přirozenou cestou už 14 let, a kýžený efekt to nepřinášelo. Proto začal v noci utíkat z ubytovny, aby mohl zvedat činky v posilovně. Když ho trenéři Sportingu chytili, dostal zaracha. Když se neponaučil a stále utíkal, začali posilovnu každý večer zamykat na zámek. Ale Ronaldo stále neposlouchal. Po tréninku naplnil ve sprchách kýble s vodou a dělal s nimi dřepy a kliky. Poté, co mu vzali kbelíky, si začal ke kotníkům připevňovat závaží a závodil s auty na semaforech. A když mu trenéři vzali po tréninku i míče, aby to nepřeháněl, vzal si z kantýny mísu s ovocem a žongloval s pomeranči.

„Chtěl stále víc a víc,“ říká Carlos Bruno, fitness trenér Sportingu. „Většina hráčů, když už je trénink příliš dlouhý, mrmlá: ,Poslyš, trenére, nic se nemá přehánět, ne?‘ Cristiano to chtěl vždycky přehánět.“

Ronaldova tělesná konstituce se brzy začínala přibližovat tomu, co si představoval. Nikdo ho už na hřišti nepřepral a nikdo se mu už neposmíval kvůli tomu, jak je mrňavý. „Když se na mě teď podívají, tak si řeknou, že jde do tuhého,“ psal Ronaldo. Obvykle tomu tak bylo. O Ronaldově zlepšení se dozvěděl národní tým, který ho na začátku roku 2001 vybral do sestavy pro portugalské mistrovství hráčů do 15 let. Svou brankou přispěl k vítězství 2:1 nad Jižní Afrikou. Ten rok odehrál 11 dalších zápasů za Portugalsko, vstřelil devět gólů a do Sportingu se vracel s tím, že se dramaticky zlepšuje. Ronaldo řekl svým spoluhráčům: „Jednoho dne budu nejlepší na světě.“

Trenéři z akademie došli ke stejnému závěru už před několika měsíci. Aurélio Pereira si tím byl tak jistý, že informoval i nejvyšší funkcionáře. „Řekl mi: ,Máme nejlepšího 15letého hráče na světě,‘“ řekl Carlos Freitas, bývalý generální manažer. „Samozřejmě jsem si myslel, že asi trochu přehání.“

V létě 2001 ale Ronaldo narazil. Zpomalil ho tým fyziologů z Katedry kineziologie na Technické univerzitě v Lisabonu. Provedli mu testy, které vyžadoval Sporting u nezletilých hráčů k vyhodnocení jejich připravenosti na vrcholový fotbal. Měřili hustotu kostí, růst a fyzickou vyspělost, a došli k závěru, že pravidelné hraní proti dospělým mužům by mohlo potlačit jeho fyzický vývoj. Fyziologové doporučili, aby Ronaldo zůstal v mládežnickém týmu ještě další sezonu, aby se mohl zlepšovat přirozenou cestou.

Sporting se rozhodl přírodě pomoci a sestavil pro Ronalda speciální silový a koordinační trénink, díky němuž měl být Ronaldo výbušnější. Bude to pro něj lepší než nějaký náhodný silový trénink, který sám potají vyhledával. Trenér prvního týmu, László Bölöni, chtěl, aby byl Ronaldo před zapsáním na soupisku co nejsilnější, nejvšestrannější a nejnebezpečnější. „Brzy se postaví velice silným obráncům, kteří se ho budou pokoušet odkopnout až do Brazílie,“ řekl Bölöni. „Pochopil, že nestačí technické dovednosti, které Portugalci někdy až příliš přeceňují.“

V létě roku 2002 už ho doktoři z univerzity nemohli dále brzdit. Jeho čas na akademii vypršel.

Ronaldo ale ještě zdaleka nebyl hotový produkt. To bylo jasné už při vstupu do týmu dospělých během přípravy v létě 2002. Na prvním tréninku byl tak vyvedený z míry, že když mu někdo poprvé přihrál balon, udělal něco zcela neobvyklého: přihrál ho hned zpátky. „Byl jsem strašně nervózní, protože jsem hrál po boku mých idolů,“ vzpomíná Ronaldo. Aby to nestačilo, byl Ronaldo v rozpacích z hlavního útočníka klubu, Brazilce Mária Jardela. Před pár týdny začal Ronaldo chodit s jeho mladší sestrou.

Chvíli trvalo, než se Ronaldo a László Bölöni naladili na stejnou vlnu. Bölöni, drsný Rumun s tlustými brýlemi, se připojil ke Sportingu rok předtím a během své první sezony dovedl klub k vítězství v lize a v poháru. Nyní se chystal na Ligu mistrů a nevěřil tomu, že by mu v tom některé z Aureliových děcek z akademie mohlo pomoci.

Zbývalo pár dní do zahájení přípravy a on byl ještě skeptičtější. V té době už Ronaldo překonal svůj zlozvyk z nervozity přihrávat míč zpátky, jakmile ho někdo přihraje jemu. Problém byl, že už mu nikdo jiný skoro nikdy nepřihrával. „Neví nic o taktice, ani jako jednotlivec, ani jako týmový hráč,“ napsal do trenérského zápisu o Ronaldovi Bölöni, v němž lamentoval nad tím, že se Ronaldo příliš spoléhá na driblink a že příliš přešlapuje. Bölöni shrnul svůj zápis jedním jediným slovem, které dvakrát podtrhnul: „Sobec.“

V tomto okamžiku to vypadalo, že cesta Cristiana Ronalda k prvnímu týmu bude klikatější než cesta jeho spoluhráčů z akademie Huga Viany a Ricarda Quaresmy, kteří se dostali z mládežnického týmu přímo na soupisku Bölöniho rok předtím. Ale dvě okolnosti přispěly k vymetení cestičky pro Ronalda. Zaprvé: hvězdný útočník Sportingu João Pinto strčil na mistrovství světa v Portugalsku při prohře s Jižní Koreou do rozhodčího a dostal od FIFA čtyřměsíční zákaz činnosti. Zadruhé: když se Bölöni zeptal Carlose Freitase, kolik může investovat do náhradníka, bylo mu řečeno, že na náhradníka nejsou peníze. Klub byl na mizině.

Takže Bölöni musel do týmu Ronalda zapojovat jako náhradníka za náhradníka. Nejprve ho posunul z pozice středního útočníka na křídlo, kde se daly více využít jeho schopnosti driblování a přešlapovačky, poté ho ale bylo potřeba přesvědčit, aby tolik nedribloval a nepřešlapoval. Trenér měl ale dost rozumu na to, aby mu to částečně umožnil. „Mým úkolem bylo mu říct, že driblovat kolem jednoho nebo dvou hráčů je v pořádku,“ říká Bölöni, „ale kolem pěti, to už je moc.“

Netrvalo dlouho a Ronaldo opět dělal to, v čem byl nejlepší. První svůj gól s dospělými dal za Sporting v exhibici proti Betisu Sevilla, když ho ještě nikdo neznal, a tak televizní komentátor přisoudil gól někomu, koho nazval „Custodio Ronaldo“. Ale když se 29. září 2002 poprvé objevil ze střídačky na Primeira Lize, tak už jeho jméno řekli správně. O osm dní později byl poprvé v základní sestavě a dvakrát skóroval.

Jeho matka, která to sledovala z tribuny, málem omdlela nadšením.

Dolores Aveirová nebyla jediná plná emocí. Ten den byl na stadionu taky hlavní hledač talentů za Manchester United Les Kershaw, který přijel do Lisabonu zkontrolovat Cristiana Ronalda a jeho spoluhráče Ricarda Quaresmu.

United sledovali tuto dvojici už dva roky, ale v poslední době jejich zájem vzrostl. Bylo to hlavně na popud Carlose Queiroze, bývalého manažera Sportingu, který se narodil v portugalském Mosambiku a v létě rozšířil řady Manchesteru United jako asistent manažera Alexe Fergusona. Jeden z prvních rozhovorů Queiroze se svým novým šéfem se týkal největšího talentu Portugalska a zejména mladé dvojice z jeho bývalého klubu. Queiroz Ronalda a Quaresmu jednoznačně schválil. Poté, co na něj byl vyvíjen tlak, aby vybral jednoho z nich, kterého Manchester United zapíše, řekl jednoznačně: „Není o čem přemýšlet,“ řekl „oba dva.“

Kershaw si byl jistý, že oba byli dostatečně talentovaní na to, aby se dostali na Old Trafford. Větší pochybnosti měl ohledně temperamentu obou hráčů. Quaresma byl nehorázně schopný, ale neměl disciplínu a neustále popichoval soupeře. V derby proti Benfice, které se odehrálo danou sezonu, vydržel jen devět minut, než ho poslali do šaten za šlápnutí na obránce a udeření do hlavy. Ronaldo se na hřišti choval více disciplinovaně, ale měl tendence se nechat unést, když se mu nedařilo.

Kershaw sledoval Ronalda během sezony 2002–2003 a oba-vy se brzy rozplynuly. Ronaldo na soupisce Sportingu zůstal a v létě Kershaw viděl, jak oživil Toulonský turnaj, na kterém dovedl Portugalsko k titulu, i když byl nejmladším hráčem na hřišti. (Poté se dlouho mluvilo o tom, že mu o vlásek unikla cena pro nejlepšího hráče kvůli drobnému záložníkovi z Argentiny, který se jmenoval Javier Mascherano.)

Kershawova závěrečná zpráva o Ronaldovi byla prostá. Bylo na čase, aby začal Manchester United jednat. V 18 letech dobíhal Ronaldovi poslední rok smlouvy, a protože byl Sporting v prekérní finanční situaci, rozhodl se z Ronalda vytěžit maximum. Quaresmu si na začátku léta přivlastnila Barcelona a tentýž klub se připojil k dlouhému seznamu zájemců o Ronalda. Txiki Begiristain, sportovní ředitel Barcelony, si to dokonce zařídil tak, aby mohl odchytit Ronalda osobně. V létě se zúčastnil jednoho z exhibičních zápasů Sportingu před novou sezonou, který se odehrál na novém slavnostně otevřeném stadionu Sportingu. Soupeřem byl Manchester United.

Bylo pár minut po čtvrté hodině ráno, když Manchester United přistál v Lisabonu po nočním letu z Filadelfie.

Zápas proti Sportingu měl začít za 40 hodin. Když vystupovali hráči United z letadla, popravdě ani nevěděli, co je za den. Už byli na cestě skoro tři týdny a čekal je pátý zápas ve třetím časovém pásmu. Alex Ferguson poslal své hráče přímo do hotelu a nechal je odpočívat. Na ten den neměl tým žádný program. Všichni byli příliš unavení, aby šli na trénink. Navíc Ferguson měl své vlastní plány.

Manažer Manchesteru United, nevrlý Skot z loděnice v Glasgow, se nestal tím nejzvučnějším jménem mezi manažery anglického fotbalu proto, že by uměl skvěle taktizovat. Drsný útočník a také bývalý hostinský působil jako jeden z vrcholných představitelů Premier League díky dvěma zásadním vlastnostem. Zaprvé to byla jeho schopnost namotivovat tým, někdy i s dodatečným křikem zblízka známým jako fén (The Hairdryer). Zadruhé to byla jeho prazvláštní schopnost poznat okamžik, kdy jeho tým potřebuje dobít baterky. Přistání v Portugalsku byl jedním z těch okamžiků.

Ferguson se stihl tak akorát převléct, aby mohl vyrazit do Cascais, malého plážového městečka na západ od Lisabonu. Nejel se tam opalovat. Jel na první schůzku s Jorgem Mendesem. Ačkoli, jednou už se setkali, ale na to si více pamatoval pouze ten druhý z nich.

Před rokem se Mendes doslechl, že Carlos Queiroz hledá druhého gólmana. Mendes tou dobou neměl žádné hráče, kteří by se na tu pozici hodili, ale to pro agenty evropského fotbalu nepředstavovalo zas takovou překážku. Nechtěl přijít o příležitost setkat se s Fergusonem. Tak Mendes obvolal pár známých a brzy se z něj stal prostředník pro navrhovaný přestup brankáře, který se jmenoval Ricardo, z Realu Valladolid na Old Trafford. Nejdůležitější bylo, že Mendes byl jedním z agentů a poradců, kteří jeli do Manchesteru uzavřít dohodu.

Alespoň to měl v plánu. Večer před odletem se Mendes vracel se svou přítelkyní ze vzdáleného Porta až do Madridu, když se z náklaďáku před nimi uvolnila zadní náprava. Mendes strhnul volant, aby se vyhnul srážce, a ztratil nad svým porsche kontrolu. Auto se otočilo o 90 stupňů a narazilo do svodidel podél silnice. Airbagy jim zachránily život, ale Mendesův obličej byl celý od krve. Když k nehodě přijeli záchranáři, zjistili, že kůže okolo jeho ucha byla celá utržená.

Tentokrát byl více slyšet Jorge Mendes.

A Mendes zvětřil příležitost. Vzal Ronalda na večeři a po ce-lou dobu se snažil zapůsobit na Dolores. Evidentně by úspěšný, protože o pár týdnů později Ronaldo od Veigy odešel.