Přeložila Zuzana Ľalíková

THE DEVIL YOU KNOW

Copyright © 2022. THE DEVIL YOU KNOW by Elizabeth O’Roark

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5585-8

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

EPILOG

Poděkování

O autorce

Katie Fosterové Meyerové, jednomu z nejlepších lidí, které znám. Jen díky ní se můžu živit psaním.

(Omlouvám se, že jsem psala o právnících a jednomu z nich dala jméno Ben. V budoucnu si na to dám pozor.)

1

BEN

Když se na vás Gemma Charlesová usměje, můžete si být jistí, že jste v háji. A dneska se usmívá od chvíle, kdy vešla do soudní síně.

Její klientka Victoria Jonesová co nevidět přijde o své tři děti. Žalobce předložil důkazy, a když umíte vyprávět, dokážete uvěřitelně podat naprosto cokoli.

Naneštěstí pro něj je Gemma ještě lepší vypravěčka než on.

Začne důkazem, že žalující strana neměla nárok na sociální dávky. Přehraje záznamy z tělových kamer, které dokazují hrubé zneužití pravomocí jak ze strany policistů, tak sociální pracovnice.

Dokáže, že dopis, který informuje Victorii o návštěvě, byl odeslán až po návštěvě. Předloží fotografie špinavé kuchyňské podlahy, které sociální pracovnice použila jako jediný důkaz, že ve Victoriině bytě je nepořádek, a požádá zmíněnou sociální pracovnici, aby názorně předvedla, jak měla podle ní Victoria, upoutaná na invalidní vozík, podlahu vyčistit.

A k tomu přiveze i invalidní vozík a smeták.

Přihlížející se smějí, soudce se rozčiluje a Gemma je ve svém živlu. Má tvář anděla – vysoko posazené lícní kosti, široká ústa, oči tvaru mandlí – a taky je příliš hašteřivá a výbušná, než aby se živila čímkoli jiným než dohadováním. Plachtí po podlaze jako tanečnice a proměňuje soudní síň v cirkus, v němž zatýkající policista a sociální pracovnice hrají roli klaunů. Dokázala neopodstatněnost žaloby, ale jede dál jak rozjetý vlak, protože se zatraceně zlobí. Chce, aby všichni do jednoho v této místnosti věděli, jak absurdní a nefér je celá tato situace.

„Paní Charlesová,“ osloví ji soudce, když Gemma vytáhne invalidní vozík, „odložte to. Tady nejste v divadle.“ Otočí se ke státnímu zástupci. „Návrh se zamítá. Jednalo se o odporné zneužití pravomoci sociální služby. Nezapomenu vám, že jste právě zbytečně promarnil čas tohoto soudu.“

Victoria a její rodina slaví. Gemma se se všemi obejme a zamíří k východu. Skrývám se v zadní části soudní síně, ale přesto si všimnu jejích očí těsně předtím, než je skryje za sluneční brýle.

Pláče. A nejsem si tak docela jistý, že radostí.

2

Gemma

O dva roky později

Každé pondělí se mi na rameni usadí ďábel. Dnes dopoledne, zatímco se připravuju na schůzku zaměstnanců advokátní kanceláře, mi tancuje na hrudi jako plamínek, který nedokážu vrátit zpátky na jeho místo.

Vyžehlím si tmavé vlasy dohladka. Spadají mi pod ramena jako lesklá opona. S líčidly si dávám extra záležet a vyberu si lodičky, které mi nosí štěstí. Sice na nich budu svému úhlavnímu nepříteli sahat jen po ramena, ale aspoň trochu vyrovnají postavení na startu. Až se setkáme na dnešní schůzce, už si nebudu připadat tolik jako při souboji Davida s Goliášem, ale spíš jako Churchilla s Hitlerem.

Aby bylo jasno, v tomto případě jsem Churchill já.

Vyjdu ze dveří do jasného zářijového slunce a do práce dorazím s kratičkým předstihem. Advokátní kancelář Fields, McGovern a Geiger sídlí v patnáctém podlaží té nejsterilnější, nejchladnější budovy v Los Angeles. To místo k nim ladí. Je to ta nejsterilnější, nejchladnější advokátní kancelář ve městě. Proto jsem si je vybrala.

V konferenční místnosti je při mém příchodu už našlapáno a ke svému podráždění zjistím, že on mě tu předběhl. Jeho hlava – ční nad ostatní o dobrý čtvrtmetr – trčí z místa přímo naproti tomu, které mi zabrala moje asistentka Terri. Udělal to snad schválně? Nepochybně. Ben Tate si dal za cíl otravovat mi život. A ani se nemusí moc snažit – stačí k tomu už jen pohled na jeho samolibý obličej.

Buď sama sebou, Gemmo, říkám si cestou přes zasedací místnost. Projednou neklesej na jeho úroveň.

Obvykle se tolik neovládám, ale dnešek je pro mě velký den. FMG se jmenováním partnerů šetří a s výjimkou Bena – který nastoupil jako partner před dvěma lety – musí někdo buď odejít do důchodu, nebo umřít, aby přišla řada na mě. Naštěstí se hned dva partneři chystají do důchodu příští rok na jaře. Asi tím pádem můžu přestat doufat, že se přihodí nějaká tragédie.

Posadím se vedle Terri, která mi podá latte. „Máš svoje boty pro štěstí,“ podotkne při pohledu na světlounce modré lodičky od Manola. Dosud jsem v nich neprohrála jediný případ. „Myslíš, že je to tu?“

„To doufám vzhledem k tomu, jaké kolem toho dělali tanečky,“ zabručím.

Všichni ostatní advokáti sice pro firmu pracují déle (včetně nemastného neslaného Craiga, Benova oblíbence), ale žádný z nich neodvedl ani zdaleka tolik práce co já, natož aby k sobě strhl tolik pozornosti jako já.

Gemma Charlesová, mladší partnerka. A ve FMG jediná žena na pozici partnera. Zní to dobře a, bože, jak jen si užiju, až při tom oznámení opadne Tateovi ten jeho arogantní úšklebek.

Od svého nástupu je můj zapřisáhlý nepřítel. Hned první týden se mu podařilo ukrást mi pivovar Campbell, potenciálního klienta, kterému jsem půl roku lezla do zadku. Jsem však jediná, kdo ho nenávidí – ostatním ženám ve firmě je jedno, že je to samolibý parchant a zloděj klientů. Je jim jedno, že si jich prakticky nevšímá. Očividně stačí, když máte široká ramena a vynikající výsledky, a všechno je vám odpuštěno.

Ačkoli mít jeho obličej taky ničemu neškodí.

I já musím uznat, že má tvář, od které se jen těžko odvrací. Jeho rysy by k sobě neměly ladit – má ostré lícní kosti, nos, který vypadá, že si ho někdy v průběhu let zlomil, a pronikavé hnědé oči. Měl by přísný výraz, nebýt horního rtu, jenž je o maličko plnější, než by se dalo čekat, a který z něj dělá muže, na něhož budete možná myslet až příliš často. Muže, kterého vidíte, když zavřete oči poté, co jste si opakovaně přísahaly, že vás vůbec nezajímá.

Nicole, tuctově krásná blonďatá advokátka po jeho levici, se dívá, jak si Ben prohrábne husté vlasy, které vždy vypadají dokonale upravené i trochu rozcuchané zároveň, jako by si je nechal profesionálně zastřihnout a poté si je rozčepýřil, když si to s kadeřnicí následně rozdal. Pod stolem začnu netrpělivostí podupávat nohou.

„Bene,“ osloví ho Nicole poté, co si odkašle, „byla jsem o víkendu v Adneyho krčmě. Říkala jsem si, jestli se tam ukážeš.“ Ta věta od ní zní nacvičeně, jako by si ji celé ráno trénovala před zrcadlem. Vzhledem k tomu, jak se do Bena zakoukala, by mě to u ní ani v nejmenším nepřekvapilo.

Chovej se slušně, Gemmo. Zvednu mobil a začnu na internetu zkoumat nabídku bot.

Ben nepřítomně listuje ve složce před sebou. „Odjel jsem na víkend domů.“

„Domů?“ zopakuju a střelím po něm pohledem. „Nevěděla jsem, že lidé si můžou přes řeku Styx pendlovat sem a tam, jak se jim zachce.“

To už ke mně zvedne oči. Koutky rtů mu zacukají. „Platí se drobné mýtné. Je to velice civilizovaný proces.“

Nesměj se, Gemmo. Hlavně se nesměj. Shlédnu do mobilu a nevšímám si krabice donutů, které přede mě někdo přistrčil.

„Žij trochu, Gemmo,“ vybídne mě Caroline Radnerová, která není zrovna v pozici, kdy by mi mohla radit, vzhledem k tomu, že je jí dávno přes padesát a nikdy se z ní nestala partnerka. Původně jsem plánovala dát si pár jahod, které na těchto poradách vždycky nabízejí, a teď už jen z principu nechci ani ty.

„Gemma nesmí cukr,“ prohlásí Ben. Oči mu září. „Potrpí si na ostrý chrup.“

„Domnívám se, že každý, kdo nepodceňuje dentální hygienu, si chce zachovat ostrý chrup, Bene,“ odseknu.

„Ano, ale ty máš víc zubů než většina lidí, že?“ zeptá se.

Přimhouřím oči. Už dlouho prakticky všichni ve firmě vtipkují, že i moje vagina má zuby. Přezdívají mi Kastrátorka. Teoreticky proto, že často zastupuju ženy v soudních přích o svěření dětí do péče, ale ve skutečnosti proto, že nehraju podle jejich pravidel – nepeču cupcaky a nerozněžňuju se nad fotkami dětí ostatních zaměstnanců firmy. Víte, jak říkají chlapovi, který nepeče cupcaky a dojatě nevzdychá nad fotkami dětí? Starší partner. Ben ani jedinkrát neupekl cupcaky. Ale muži čekají, že vy budete pozornější než oni – něžnější, přizpůsobivější. A když vám platí míň než vašim kolegům, nebo vás na rande napadnou, nebo když přijdete o povýšení, řeknou vám, že si za to můžete samy – že jste byly příliš něžné, příliš přizpůsobivé.

Myslí si, kdoví jak mě neurážejí, když mi přezdívají Kastrátorka, ale mně to napovídá, že si konečně uvědomili, že si se mnou není radno zahrávat. Kdysi dávno si se mnou někdo hodně ošklivě pohrál. Už to nikdy nedovolím.

Do čela zasedačky předstoupí Fieldsova asistentka Debbie a Terri vedle mě si nenápadně nastaví stopky. Vždycky se spolu sázíme, jak dlouho bude Debbie mluvit, protože i to nejjednodušší oznámení jí může trvat třicet minut.

Napíšu Terri.

Já: Tři minuty, třicet sekund.

Terri: Tři minuty, čtyřicet sekund.

„Takže… Vážně nechápu, proč to musím opakovat,“ spustí Debbie, „ale je bezpodmínečně nutné, aby si v kuchyňce všichni označovali vlastní jídlo.“

Tohle bude na dlouho – už teď je mi to jasné. Předem uznám porážku a podstrčím Terri pětidolarovku.

„Spousta krabiček vypadá úplně stejně,“ pokračuje Debbie. „Nechci vám omylem sníst šneky, když jsem si přinesla tuňákový sendvič.“

Napadne mě, jestli bych měla poukázat na to, že jen naprostý idiot by si spletl šneky s libovolným sendvičem, ale tím bych dala Debbie jen další téma k proslovu a to je přesný opak toho, co chci.

„Každopádně,“ řekne Debbie, „byste si opravdu měli krabičky označovat jmény. Není to nic těžkého. Já třeba ráda používám ústřižky malířské pásky, na které pak fixou napíšu svoje jméno.“

Debbie dál nám, skupině dospělých lidí, vysvětluje, jak bychom si měli označovat jídlo. Tiše si povzdechnu a Ben ke mně zaletí pohledem, jako by ho moje podráždění bavilo.

Jednoho dne mu zapálím oblečení – a pak uvidíme, jak moc se bude smát.

Když už potřetí oznámí, že označování je vážně důležité – Debbie si libuje v opakování –, přestanu ji poslouchat a přesunu se na svoje šťastné místo… K botám. Botám, které si koupím. Botám, které kéž by někdo ušil. Právě teď myslím na zelené semišové lodičky, jež jsem viděla v Nordstromu. Někdo by mohl namítnout, že semišové lodičky v odstínu irské zelené se dají použít jen při velmi málo příležitostech, natož když stojí pět set dolarů, ale s pomocí několika pádných argumentů si dokážu jejich koupi obhájit.

„Zase myslíš na boty, co?“ zašeptá Terri.

Úkosem na ni pohlédnu. „Na co jiného bych měla myslet?“

„Jsi mladá a nádherná. Měla bys myslet na sexy chlapa, jak vychází z tvojí sprchy.“

„Který sexy chlap by to měl být? Tady žádný takový není.“

Zaletí pohledem k Benovi, ale má dost rozumu na to, aby mi ho nenavrhla.

„Chris Hemsworth,“ odpoví. Tiše se zasměju.

Statistická pravděpodobnost toho, že z mojí sprchy vyjde Chris Hemsworth, se téměř blíží k nule, a i kdyby se to stalo, vím přesně, jak by to skončilo, protože od rozchodu s Kylem končí všechny moje pokusy o vztah stejně – chlap mi vyčte, že jsem „uvnitř mrtvá“ nebo posedlá prací, což muži říkávají, když pracujete tvrději než oni. Na rozdíl od bot, které vás aspoň ukonejší ve své zelené semišové náruči.

„Chcete se podělit i s ostatními?“ štěkne po nás dvou Debbie.

„Mluvily jsme o fixách, kterými si budeme označovat jídlo,“ odpovím bez váhání. „Jen jsem Terri požádala, aby nějaké objednala.“

„To je zvláštní,“ vloží se do toho Ben se zlomyslným leskem v očích, „protože ti odpověděla Chris Hemsworth.“

Na kratičký okamžik si představím, jak mrštím jednu svoji lodičku přes stůl – a pak jeho bolestný výkřik a svůj vítězoslavný pocit, který ovšem dlouho nevydrží, protože si vzpomenu, že jsem to udělala před těmi nejsvárlivějšími lidmi v Los Angeles.

Naštěstí než stihnu zareagovat, vejde do zasedačky zakládající partner Arvin Fields. Arvinovi je zhruba milion let, ale nevypadá, že se chystá jít do důchodu. A je mladší než McGovern, který si nejspíš pamatuje inauguraci Johna Adamse, našeho druhého prezidenta.

„Jak víte,“ spustí, „chystají se určité změny.“ Mluví pomaličku, ne však důsledkem svého kmetského věku, ale spíš je to jeho taktika, jak nás vyburcovat. Je rád, když spolu jeho podřízení jako naštvané včely bojují o dominanci a bodají do všeho, co se jim postaví do cesty.

Právě proto si tu s Benem vedeme tak dobře. Už když jsme přišli, byli jsme jako naštvané včely.

„Koncem roku odejdou dva z našich partnerů do důchodu.“ Zpozorním. Oznámení. „Doufáme, že jeden z vás převezme štafetu.“

Škubnu hlavou. „Jeden?“ zeptám se o něco ostřeji, než by se mi líbilo.

„Jen jeden. Za posledních deset let některá oddělení odvedla výrazně méně práce a to se projevilo na našich příjmech. Celou zimu vás budeme bedlivě sledovat, takže ať vyhraje ten nejlepší.“

Připadá mi, jako by mi někdo probodl plíci, z níž mi uniká všechen vzduch. Zasloužím si pozici partnera, a místo aby mi ji dali, jak by měli, udělají z toho zatracenou soutěž! A Ben se určitě bude moct přetrhnout, abych prohrála.

V klíně mi zavibruje mobil. Sklopím k němu oči.

Ben: To ne :-( Moc mě ta špatná zpráva mrzí.

Bože, já ho tak nenávidím! Moje číslo si zjistil z firemního adresáře. Od té doby ho jen zneužívá. Stejně jako na oplátku já to jeho.

Já: Špatná zpráva pro koho?

Ben: Myslel jsem, že je to zřejmé. Bude mě ale bavit tě příštích pár měsíců sledovat, jak se snažíš chovat co nejlépe.

Já: Chovat co nejlépe? Laťka je tu dost nízko. Stačí, když mě nikdo nepřistihne na záchodech s manželem naší klientky.

Ben měl na prvním vánočním večírku FMG menší nehodu, při níž ho přistihli s opilou manželkou klienta naší firmy. Je to jediná věc, za kterou se viditelně stydí.

Proto se mu to snažím co nejčastěji připomínat.

Ďáblík na mém rameni se vyšinutě směje, zatímco si Ben čte moji odpověď. Jen se však s ležérním úsměvem na plných rtech pohodlně opře. Oči rámované neskutečně hustými řasami se mu lesknou.

Ben: Zmiňuješ to nějak často. Skoro jako by sis přála, abys byla na jejím místě.

Pokožka na zátylku mě zamrazí, jako by mi ta slova zašeptal do ucha – hlasem hebkým jako samet a temným jako hluboký hrob. Otočím mobil displejem dolů a konverzaci tak ukončím. Přemýšlím, jestli bych ho neměla nahlásit, ale když si přečtu, co jsem mu odpověděla, uvědomím si, že z toho taky nevycházím zrovna nejlépe.

To je fuk.

Stane se ze mě první žena na pozici partnera v FMG a pak podpatkem svých velice drahých lodiček rozdrtím ten jejich pánský klub na kusy. A začnu Benem Tatem.

3

Táta mi sice volá jen při vzácných příležitostech, a přesto častěji, než by se mi líbilo, protože bych byla nejradši, kdyby se vypařil z povrchu zemského. Je to člověk, který po vás neustále něco chce a přitom není schopný upřímného gesta. Když vám věnuje dárek, úsměv nebo kompliment… můžete si být jistí, že na oplátku bude chtít mnohem víc.

Ode mě si vždy žádá čas a pozornost. Nic z toho nedělá z lásky – jen z čiré potřeby zvítězit za každou cenu. Pořád chce vyhrát rozvod, k němuž došlo před téměř patnácti lety a během kterého vzal mé matce vše kromě péče o mě, a pak se vrátil a ukradl jí i tu.

Je mi dvacet devět, jsem příliš stará na to, abych byla pěšákem v jeho hře, ale pořád se o to snaží. Nabízí mi extravagantní dovolené naplánované tak, aby ranily moji matku – na její narozeniny, na Den matek –, a vždy tvrdí, že je to jen pouhá náhoda. Když jsem byla mladší, nabídl, že mi zaplatí vysokou, ale jen pokud budu letní prázdniny trávit s ním a jeho novou ženou v Nantucketu. Jít na práva? Jasně. Ale výměnou za to s ním budu o všech Díkůvzdáních a vánočních prázdninách.

Zlomyslně mě uspokojuje, že jsem to jediné, co si nemůže koupit.

„Vyřiď mu, že mám práci,“ požádám Terri, když mi otec znovu zavolá.

Věnuje mi jeden z těch svých dlouhých, těžkých povzdechů, kterými mi dává najevo, že nesouhlasí s tím, že ignoruju některého ze svých rodičů, i když se chová jako naprostý kretén.

„Gemmo, měla by sis s ním promluvit,“ poradí mi. „Volá tak často, že i mně ho začíná být líto.“

Mám Terri moc ráda, ale občas si přeju, aby jí ostatní advokáti dávali víc práce, ať nemá čas mě vychovávat.

V duchu zasténám, stisknu tlačítko a odměřeným, zdvořilým hlasem pozdravím: „Ahoj, tati.“

„Už dlouho se tě snažím sehnat. Máš ve FMG spoustu práce.“

„To mám.“ Zapnu počítač a začnu z e-mailové schránky mazat spamy.

„Takže už z tebe udělali partnerku?“

Můj otec si to umí načasovat, to nemůžu říct. „Až za několik měsíců.“

„Víš, kdybys nastoupila do mojí firmy, udělal bych z tebe partnerku hned. Touhle dobou by z tebe byla už spolumajitelka.“

„To už ses mi zmínil. Opakovaně.“ Sice nejsem vždycky nadšená z toho, co ve FMG dělám, ale práci, kterou bych odváděla pro svého otce, bych nenáviděla. Pochybuju, že by se našel nějaký případ, v kterém by jeho firma nestála na té nesprávné straně dějin.

„Když už je řeč o práci,“ pokračuje, „napadlo mě, že bych daroval určitý obnos té dobročinné organizaci, kterou podporuješ. Ta, co řeší ženské… Domácí násilí a tak.“

To je opravdu velkorysé, tati, že chceš darovat peníze dobročinné organizaci, jejíž název ani neznáš. Ale jistě, vůbec nečekám, že za to budeš něco chtít.

„Fond na ochranu žen.“

„Stačilo by padesát tisíc? Jestli ano, chtěl bych to oslavit. A protože jsi mě k tomuto daru inspirovala svou prací, byl bych rád, kdyby ses oslavy zúčastnila.“

Padesát tisíc charitě za několik hodin mého času – podává to jednoduše a přímočaře, ale s otcem to takové nikdy není. Pokud budu souhlasit, najednou se dozvím, že to zahrnuje i další akce, nebo se bude oslava konat o Vánocích někde daleko od mámy. Jak jde o mého otce, vždycky je v tom nějaký háček.

„Dej mi vědět, kdy se to koná. Mám dost práce.“

„Uvažoval jsem o únoru,“ odpoví. „Třeba bychom to mohli spojit s oslavou Stephaniiných narozenin.“

Moje podráždění se ve mně sevře do hutné koule. Stephani je jeho manželka. Ta, s kterou podváděl moji matku a která nyní bydlí v matčině domě.

Právě mi říká, že je ochotný zaplatit padesát tisíc za to, že se zúčastním oslavy jejích narozenin. Chce, aby o nás v The Washingtonian a Town and Country psali jako o velké šťastné rodině, a postará se, aby o mně novináři psali jako o jejich dceři, čímž vyškrtne moji matku, jako by vůbec neexistovala.

„V tom případě rozhodně nemám čas, tati,“ odpovím. „Už musím jít.“

Zavěsím a pohlédnu z okna. Snažím se dívat na Los Angeles stejnýma očima, jakýma jsem na něj nahlížela před devíti lety, kdy jsem v tomto městě viděla nový začátek a možnost odpočinout si od chaosu, v němž se ocitla moje rodina. Tehdy jsem byla jiná – žena, která se usmívala, když sluneční paprsky pohladily její tvář. Žena s velkými sny. Zůstala bych stejná, kdybych při studiu práv nepracovala pro Stadlera? Kdo bych byla, kdybych tam zůstala?

Ta otázka je nejspíš zbytečná, protože zůstat nepřicházelo v úvahu.

Přesto mi ty moje ostatní verze chybí.

•

Fields mě odpoledne požádá, abych za ním přišla do kanceláře. Od takového zvratu událostí si Terri hodně slibuje. Až moc. Myslí si, že mi Fields oznámí, že ze mě udělají partnerku. Jenže šéfové této firmy nedávají nic zadarmo – partnerství, bonusy ani pochvaly. Kdyby to bylo na nich, házeli by nám nikláky k nohám a dívali by se, jak tancujeme. A pokud Fields neoznámil moje povýšení na schůzi zaměstnanců, v žádném případě mi to neoznámí v soukromí.

Projdu dlouhou chodbou k jeho rohové kanceláři s výhledem na centrum Los Angeles. A zarazím se, když si všimnu, že už tam je i Ben Tate. Pokud nás s Benem zavolali zároveň, znamená to, že jeden z nás si vyslechne pokárání, a tentokrát to budu nejspíš já. Oficiálně nic nepřiznám, ale tak trochu jsem nedávno ponoukala ostatní, aby Benovi přezdívali „Funebrák“. Pokud nestojí o nevhodné přezdívky, neměl jít po bývalé manželce svého klienta kvůli výdajům na pohřeb.

Nasadím úsměv a dojdu k volnému křeslu. Zasměju se nad tím, omluvím se a pak se postarám, aby si ten, kdo to na mě práskl, přál, aby nikdy neslyšel moje jméno.

Tohle už teď platí pro většinu z nich.

S Benem na sebe po očku koukneme. Odsunu si křeslo o cenťák dál od něj.

„Co si jen mám s vámi dvěma počít,“ posteskne si Fields a zatěká mezi námi pohledem. „Vždycky vypadáte, že nejste daleko od bitky na nože.“

„Aby bylo jasno, takhle se Gemma dívá bez výjimky na všechny,“ prohodí Ben s tím svým nenuceným úsměvem.

„Au contraire,“ opáčím. „Moc ráda tě tu vidím, protože to znamená, že se právě teď nesnažíš nechat soudně vystěhovat matku bez domova z útulku.“

„To se stalo omylem,“ zavrčí.

Usměju se. Jeho podráždění mě baví. „Hmm.“

„Každopádně,“ vloží se do toho Fields, který teď jistě s láskou vzpomíná na časy, kdy jste mohli drzou ženu obvinit z čarodějnictví a nechat ji utopit, „jak jsem právě probíral s Benem, proti Fiducii byla podána žaloba za genderovou diskriminaci. Případ se možná ukáže jako velice lukrativní.“

Zpozorním. Fiducia – velice známá investiční společnost, která hlasitě propaguje diverzitu, akceptování odlišností a rovnoprávnost na pracovišti – je významná. Rozhodně k sobě přilákají pozornost médií a to přesně potřebuju. Můj dlouhodobý cíl je věnovat se exkluzivně rodinnému právu, ale vybudovat si jméno nějaký čas trvá. A dokud se tak nestane, Walter, můj oblíbený korporátní klient, mi dává dost práce, ovšem nevadilo by mi to trochu popohnat a žaloba kvůli diskriminaci, o které by se psalo v novinách, by mi s tím pomohla. Navíc pokud vyhraju, firma si nebude mít jak obhájit, když ze mě partnerku neudělá.

„Čtyřiapadesátiletá Margaret Lawsonová, žalující strana, pracovala pro Fiducii přes deset let. Devětkrát v řadě ji přeskočili při povyšování, a když na to podala stížnost, propustili ji.“

Tenhle případ zní pořád líp. Klidně budu tancovat na Fieldsově stole, zatímco mi bude k nohám házet nikláky, jenom aby mi ho svěřil. Klidně budu bojovat s Benem na život a na smrt, jenom abych ten případ dostala na starost, přestože bych na něm v případě smrti pracovat nemohla – zní to sice jako protimluv, ale není.

„Byl bych rád, kdybyste na tom s Benem pracovali společně,“ uzavře to Arvin a mně se zbortí páteř. „Už jste pracovala na případech genderové diskriminace a Ben je expert na mimosoudní vyrovnání.“

„Společně?“

Nechci s Benem, zlodějem klientů a vystěhovávačem matek bez domova, na ničem pracovat a nemyslím si, že někdy dostal na starost podobný případ, tak proč bych se s ním měla sakra o čemkoli radit? Jen by mě nechal odvést veškerou práci a šlohnul by mi všechny zásluhy.

„Nedává nám na vybranou, ranařko,“ poučí mě Ben s povzdechem a promne si ten svůj pitomě pohledný obličej. Nechce se mnou pracovat o nic víc než já s ním. Za ty dva roky, co tu je, mě ani jedinkrát nepřizval k žádnému případu. „A co my víme, třeba z toho nic nebude. Nejdřív si s ní musíme promluvit.“

Nepochybně přijde na způsob, jak mě podrazit, ale vypadá to, že nedostanu příležitost odmítnout.

V šoku vyklopýtám z Fieldsovy kanceláře a zadívám se na své boty, abych se ujistila, že skutečně mám na nohou své šťastné lodičky.

Mám. Očividně z nich štěstí vyprchalo.

•

Už dávno se setmělo a mám sepsanou teprve půlku návrhu dohody o střídavé péči, když se ve dveřích mé kanceláře zjeví Ben. „Ťuk ťuk,“ ohlásí se.

Povytáhnu obočí. „Uvědomuješ si, že říct ťuk ťuk je poněkud zbytečné, když můžeš doopravdy zaťukat?“

Opře se o zárubně. „Říkám to hlavně, abych tě naštval.“

„Nemusíš se namáhat.“ Otevřu si v notebooku nový dokument. „Štveš mě už jen tím, že tu stojíš.“

Posadí se do křesla před stolem, ačkoli si nevybavuju, že bych ho pozvala dál.

„Gemmo…“ Hlas má jako štěrk obalený sametem. Je to hlas stvořený pro udílení rozkazů, kterým nedokážete odolat.

Neochotně k němu zvednu oči.

„Zvládneš to? Tenhle případ může být terno. Potřebuju vědět, že do toho dáš všechno bez ohledu na to, jak moc mě – nebo muže obecně – nenávidíš.“

Chci namítnout, že není pravda, že nenávidím všechny muže, ale mám takový pocit, že pod přísahou bych to říct nemohla. Nenávidím víc mužů, než ke kolika nenávist necítím.

„Do všech případů jdu naplno. Ale nebudu té ženě říkat, co chce slyšet, ani ji přemlouvat, ať přistoupí na mizerné mimosoudní vyrovnání, jenom abys to ty mohl počítat jako výhru.“

Ostře se nadechne. „Podle tebe bych to udělal?“

Domnívala jsem se, že můžu Bena urážet prakticky jakýmkoli způsobem, ale podle všeho je tohle jeho Achillova pata. „Viděla jsem tě u soudu. Pokud si dobře vzpomínám, jsi schopný obhájit naprosto cokoli, jenom abys mohl říct, že jsi vyhrál.“

„A ty zacházíš úplně stejně daleko,“ opáčí odměřeně. „Jediný rozdíl je v tom, že já jsem ochotný to přiznat.“ Věnuje mi hořký pohled, pak zakroutí hlavou a vstane.

Když s napjatými rameny vyjde ze dveří, vycítím, že je ze mě zklamaný. Už dřív dával najevo, že ho rozčiluju, ale nikdy, že jsem ho zklamala.

Čekala jsem, že z toho budu mít lepší pocit, než doopravdy mám.

4

Poprvé jsem do soudní síně vstoupila na slyšení v rámci soudu mých rodičů o svěření mé maličkosti do péče.

Moderní síň v budově okresního soudu v Los Angeles se nemůže od té první lišit víc, přesto na ni myslím pokaždé, kdy sem vstoupím.

Když se moje klientka Lisa Millerová usadí na lavici svědků, pomyslím na svoji mámu s mizerným právníkem, kterého si stěží mohla dovolit, jenž se o její případ prakticky nezajímal a za celou dobu jí nepoložil jedinou relevantní otázku. Když se na mě Lisa podívá, věnuju jí úsměv, kterého se nedočkala moje máma, když tam tehdy seděla, bledá a vyděšená. Je to úsměv, který říká: To dáme, jsi v dobrých rukách.

Její manžel Lee si najal Paula Sheffielda, jenž si vybudoval pověst právníka, jakého by si najal můj otec – zničí kohokoli, kdo se před něj postaví, a následky bude řešit později. Dnes se tu ovšem utká s rovnocenným soupeřem, protože já jsem stejná.

Někdo takový být musí, aby se postaral, že ženy jako moje matka nepřeválcují muži, kteří přísahali, že se k nim nikdy neobrátí zády, a přesto to udělali.

Požádám Lisu, aby popsala, jaké bylo vychovávat s Leem děti. Zmíní se o fotbalových utkáních svých dětí, kterých se jejich otec nikdy nezúčastnil, a nevynechá ani ten den, kdy je ještě coby batolata nechal na jedné párty bez dozoru, aby se vyspal s ženou, s níž se tam seznámil. Mluví o všech krutých věcech, které jí řekl, ať v soukromí, nebo na veřejnosti. Když se protistrana zmíní o tom, že Lisa užívá antidepresiva a že se jednou večer s kamarádkami příliš opila vínem, podávám stížnosti tak dlouho, až z toho úplně ochraptím.

Právě takového právníka měla mít moje matka. Místo toho tam ten chlap jen vysedával, nechal je, ať mámu roztrhají na cucky, a ani jedinkrát se neozval na její obranu.

Pohlédnu na Leea Millera, který se za stolem choulí čím dál tím víc, a v krvi mi stoupá hladina adrenalinu. Není to tak docela spokojenost, ale musí to stačit.

Když soud skončí, vyprovodím Lisu ven a všimnu si, že mrkáním zahání slzy.

„Copak se děje?“ zeptám se a na uklidněnou jí položím ruku na rameno. Ještě před chviličkou mi připadala nadšená. Získala jsem pro ni vše, co žádala.

„Mám radost,“ odpoví. „Opravdu. Jen mi to připadá tak… definitivní. Věděla jste, že mi skládal básně?“

Odmlčí se a nepřítomně se zahledí na chodník, jako by před očima viděla jejich minulá já coby puzzle a nechápala, jak je možné, že jejich dílky po letech vytvořily docela jiný obrázek.

V tu chvíli si vybavím, jak Kyle procházel chodbou ve Stadleru – se širokými rameny, hranatou čelistí a přetékajícím sebevědomím – a věnoval mi úsměv, jenž byl určený jen mně. Dlouho jsem věřila, že to mezi námi dopadne jediným možným způsobem.

„Jednoho dne vám to bude dávat smysl,“ ujistím ji, ačkoli si sama nejsem jistá, jestli je to pravda.

S Kylem to skončilo před šesti lety a dílky této skládačky do sebe dodnes nezapadají.

•

Od soudu zamířím přímo do hotelu Beverly Wilshire, kde se s Benem poprvé setkáme s Margaret Lawsonovou. Když projdu obrovskými prosklenými dveřmi, hned si všimnu Bena, který se při čekání opírá o sloup. Při pohledu na mě si přejede prstem po vnitřní straně límečku, jako by se dusil už jen při představě, že spolu strávíme následující hodinu, a pak sklopí zrak k mým lodičkám.

Všimla jsem si, že mi často zírá na boty. Máš velikost 47, Bene. Nepadnou ti. Pomyslela jsem si to už snad stokrát, ale nikdy jsem to neřekla nahlas, protože bych tím přiznala, že znám velikost jeho bot. Vím toho o Benovi víc, než bych měla.

„Jsi tu brzy,“ podotknu, když ho minu, aniž bych zpomalila krok.

„Jen ty jsi schopná podat to jako chybu,“ zabručí. „S tebou musí být na rande zábava.“

„Víš, co je vtipné na ženách, s kterými randíš?“ zeptám se. „Po všech se hned po první schůzce s tebou slehla zem. Někdo by se na to měl podívat.“

„Víš, co je vtipné na mužích, s kterými chodíš?“ opáčí. „To, že vůbec neexistují.“

Koutkem oka zahlédnu jeho úšklebek a předstírám, že jsem si ho nevšimla. Kéž by byl neviditelný. Jen při pohledu na to, jak mu široká ramena napínají sako, se mi myšlenky ubírají nevhodným směrem.

Přijdeme do restaurace, kde už na nás čeká Margaret. Můj první dojem z ní, byť z dálky, je docela slibný: je oblečená profesionálně a nic na ní nekřičí do světa, že je to bláznivka – nemá rozcuchané vlasy, žádné divné přišpendlené placky, žádné kočičí chlupy na šátku ani kufřík polepený všemožnými nálepkami. Na tom všem záleží, protože porotci se nebudou ptát: Bylo to fér? Budou se ptát: Povýšil bych tuto ženu?

„Je perfektní,“ vydechnu cestou k jejímu stolu.

„Brzdi, Kastrátorko,“ odpoví. „Ještě jsi ji neslyšela mluvit.“

„To ani nepotřebuju, Funebráku. Pamatuj na má slova: tenhle případ bereme.“

Dojdeme ke stolu a Margaret vstane. Ben nás představí a přidrží mi židli. Trochu mě to jeho předstírané kavalírství irituje. Kdyby tu nebyla Margaret, nejspíš by mi židli podrazil a pak by se mi posmíval, že jsem si zlomila kostrč.

Ben s Margaret jen tak tlachá, dokud číšník neodejde, a pak po mně střelí pohledem a začne. „Moc by nám pomohlo,“ poví Margaret, „pokud byste nám mohla popsat, co se během vašeho pracovního poměru ve Fiducii stalo, protože z toho, co víme, to vypadá, že to šlo docela dobře, než to začalo jít k šípku.“

Líbí se mi, jakým způsobem se ptá. V jeho hlasu neslyším ani náznak pochyb nebo podezíravosti. Neptá se, jak nahlíží na jejich chování, jako by se na ty události dalo dívat i z jiného, opodstatněnějšího pohledu.

Margaret nám popíše, jak roky přihlížela tomu, že byli mužští manažeři povyšováni. Jak začala dostávat mnohem horší každoroční hodnocení poté, co se zeptala, proč nepovýšili ji. A nakonec jak zjistila, že muži, kteří do firmy nastoupili hned po vysoké, vydělávají víc než ona. Problém je, že nám neříká nic nového. Moc ráda bych se dozvěděla něco, co ještě nevíme. Pod stolem netrpělivě podupávám nohou… až mi Ben položí ruku na koleno. V první chvíli nevnímám nic než žár a velikost jeho dlaně, kterou by mi nejspíš mohl obejmout stehno, kdyby chtěl. V tu chvíli je až příliš snadné si představit, že by tou rukou vyjel o něco výš… kdybychom byli někdo jiný – dva lidé, kteří k sobě necítí čirou nenávist. Měl by mít ovšem dost rozumu na to, aby nesahal na ženu, jíž se přezdívá Kastrátorka, bez jejího souhlasu, i když to udělal jen proto, aby mě uklidnil.

Číšník dolije Margaret vodu a já využiju té krátké pauzy v rozhovoru k tomu, abych po Benovi střelila pohledem, který říká: Sundej tu hnátu z mého kolene.

Rty mu zacukají, naposledy mi koleno pevně stiskne, a teprve pak mě pustí, jako by mi chtěl říct: Trpělivost, Kastrátorko. Nech ji to převyprávět po svém.

Bez doteku jeho ruky je mi na stehně najednou zima. A zatímco Ben Margaret jemně připomíná, kde ve svém vyprávění přestala, aniž by jeho hlas prozrazoval sebemenší náznak netrpělivosti, přehodím nohu přes nohu, jako bych tím snad mohla setřít z kůže vzpomínku na jeho dlaň.

Brzy už Margaret zajde do větších detailů a prozradí nám i věci, které jsme zatím nevěděli. Štve mě, že to dokazuje, že měl Ben pravdu. Začnu si pečlivě zapisovat poznámky.

„Uvědomujete si, že vám vyčtou každé slovo, které jste kdy řekla?“ zeptá se Ben po obědě, když podepisuje účtenku. Jsem ráda, že s ní mluví na rovinu, protože pro žalující stranu to může být při svědecké výpovědi dost ošklivé. „Využijí proti vám všechny vaše chyby, všechny poznámky pronesené ve vzteku nebo i to, že jste si vzala jeden den nemocenské. Jste na to připravená?“

Margaret se k němu pootočí. Celou dobu, co jsme spolu probírali její případ, zachovávala dokonalý klid, což je dobré znamení – stejné chování, které porota u žen považuje za bláznivé a hysterické, považuje u mužů za oprávněné pobouření. „Byla jsem vzorová zaměstnankyně. Za deset let práce pro ně jsem si vzala pouhé tři dny nemocenské. Pokud je právě tohle jejich strategie, tak hodně štěstí.“

„Na světě není dost štěstí, aby jim to pomohlo vyhrát tento případ,“ ujistí ji. Margaret se dnes poprvé spokojeně usměje.

Asi se dá říct, že jsou i horší věci, než je spolupráce s ním na tomto případu.

Moc jich není, ale pár se jich najde.

•

Nastoupíme do auta, kde si začnu s nenápadným úsměvem zapisovat poznámky. Měla jsem o Margaret naprostou pravdu, přestože to Ben nikdy nepřizná.

„Copak ti nikdo nikdy neřekl,“ prohodí Ben, „že se nesluší mít škodolibou radost?“

To už něco píše do telefonu. Pravděpodobně si domlouvá poobědový sex se začínající herečkou, kterou si vydržuje ve svém bytě v mrakodrapu.

„Možná to pro tebe bude šok, Tate, ale je mi ukradené, jestli ty nebo kdokoli jiný považujete moje chování za neslušné.“

„Soudě podle tvého společenského života…“ – dál píše – „… nebo spíš jeho neexistence… ne, není to pro mě šok.“

Protočím panenky. Pokud vím, Benovi k aktivnímu společenskému životu stačí, aby byla žena krásná a nemrtvá – přičemž tím druhým si nejsem jistá. „Jak se má ta instruktorka jógy z Instagramu, s kterou ses scházel? Už jsi jí vysvětlil, že teď se nepíše s ť?“

To už mobil odloží a s povytaženým obočím se na mě podívá. „Netušil jsem, že se tak zajímáš o můj společenský život. Skoro jako bys… žárlila.“

Tohle je jeden z těch okamžiků, kdy vím, co bych měla udělat – ignorovat ho. Jenže na rameni mi poskakuje ten malý ďáblík a navrhuje mi hodně nevhodné věci. Naštěstí jsme už skoro zpátky u kanceláře. Třeba se tím případné škody omezí na minimum.

„Si piš, brouku,“ odseknu. „Kdybych si chtěla okořenit vaginální penetraci nějakou nemocí, byl bys první, za kým bych s tím přišla.“

„Vaginální penetraci?“ zopakuje. Bradavky mi ztuhnou, jako by mi právě vsunul ruku do podprsenky. „Pochybuju, že by to šlo. Na to v ní máš až moc pavučin. A nejspíš bych potřeboval i křovinořez.“ Povytáhne koutky rtů, jako by nad tím vážně uvažoval.

„No, tvoje partie na to stejně nemají. Pokud mají vůbec na něco, když už jsme u toho.“

„Nějak podezřele často se zmiňuješ o mém penisu.“ Zadívá se mi na rty a tomu zrádnému ďáblíkovi ve mně se to líbí. „Zajímalo by mě, jestli to něco znamená.“

Na okamžik si ho i to představím – samozřejmě společně – a už jen ta představa mě rozpálí natolik, že mojí jízlivé puse trvá dobré dvě vteřiny, než se zmůže na odpověď.

„Holt mám slabost pro všechno, co je malé a neduživé.“

Zastavíme u obrubníku a Ben vystoupí. Než stihnu otevřít svoje dveře, strčí dovnitř hlavu, takže se navzájem díváme do očí a obličeje máme až příliš blízko u sebe. Tak blízko, že cítím vůni mýdla sálající z jeho pokožky a škrob z jeho košile. „Gemmo,“ osloví mě a oči se mu nebezpečně zalesknou, „můžeš si být jistá, že na mně není malé a neduživé vůbec nic.“ Odejde a mně trvá hodnou chvíli, než se vzpamatuju z omráčení. A další, než popadnu dech.

Gemmo, můžeš si být jistá, že na mně není malé a neduživé vůbec nic.

Stisknu oči a snažím se vyhnat tu vzpomínku z hlavy, ale stejně ji cítím přesně tam, kde před chvílí – mezi svýma nohama, kde poletuje jako kolibřík.

Nemůžu uvěřit, že jsme se spolu právě bavili o jeho penisu.

A nemůžu uvěřit, že jsem s tím začala já.

•

Ten večer cestou domů zabočím doleva místo doprava. Ben, jak vím, bydlí v Santa Monice, ačkoli nechápu proč – pracuje tolik co já a na povalování na pláži nemá čas. Zajímalo by mě, jestli to bere stejnou cestou jako já teď. Pokud ano, je to idiot. I v devět večer jsou silnice ucpané.

Nikdy jsem do jeho ulice nezajela, ale když to vezmu Altou, po levé straně zahlédnu jeho dům. Před ním stojí kontejner a v okně má papír s potvrzením stavebního povolení. Ať už tu dělá cokoli, pracuje na tom dva roky v kuse. Jeho sousedé ho musí nenávidět stejně jako já.

O několik ulic dál to otočím, naposledy si prohlédnu jeho dům a zamířím domů. Cestou se usilovně snažím zapomenout na ten krátký okamžik slabosti, přestože vím, že mi to dlouho nevydrží.

5

„On je majitel penzionu a ona –“

„Tam zůstala trčet, protože se jí rozbilo auto?“ navrhnu, právě když vyjíždím z garáže. Scenáristi těch filmů očividně věří, že není možné odjet z města, aniž by se vám rozbilo auto nebo vám pod kola vběhla srna.