Již vyšlo:

Zahrada plná kouzel: Tajemství kvetou modře

Pro Marc

Originally published as „Der Zaubergarten – Abenteuer können fliegen“

Copyright © 2019 Fischer Sauerländer GmbH, Frankfurt am Main

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Translation © Jana van Luxembrug, 2024

ISBN 978-80-284-0263-1

Obsah

Kde je pan Pýchavka?

Hop a skok

Ideální úkryt

Podivný pták

Domeček pro panenky má hosty

Hurá, běháme jako pavouci!

Kouzelné vlasy

Přípravy

Průzkumný let

Přelstěná liška

Past na lišku

Společnými silami

Mírumilovní trpaslíci

Kruh

Doliškováno!

Jako kámen

To bylo o fous!

Jak to bylo dál

Ahoj! Jmenuju se Matylda. Znáš můj neuvěřitelný příběh „Tajemství kvetou modře“?

V něm jsme s kamarádkou Aničkou poznali pana Pýchavku a jeho psa Hektora. Ti dva bydlí v prťavé „perníkové chaloupce“ uprostřed obrovské zarostlé zahrady. Pan Pýchavka tam pěstuje květiny. Ovšem žádné obyčejné kvítí, které se dá koupit v květinářství na hlavní třídě. Když si člověk k některé z jeho kytek přivoní, nebo dokonce kousek ochutná, získá neuvěřitelné schopnosti. Například umí najednou létat. Nebo mu narostou chlupy jako kočce. Jedna kytička byla několik dní můj mazlíček, takové moje domácí zvířátko. Nebo spíš domácí rostlinka. Ludmila! Kvetla tou nejmodřejší modrou, a kdo k ní přivoněl, stal se v tu ránu neviditelným!

Pan Pýchavka nás chtěl ty kouzelné květiny naučit pěstovat. Jenže nejdřív z toho nebylo nic. Náš příběh měl totiž ještě neuvěřitelnější pokračování.

Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí!

Ale jak říká moje kamarádka Anička, s vyprávěním se musí začít na správném místě. Takže začnu dnem, kdy pan Pýchavka beze stopy zmizel…

Kde je pan Pýchavka?

Bylo úterý ráno. Stála jsem na chodbě a hledala druhou tenisku. Vtom zazvonil telefon.

„Zvedněte to někdo!“ zavolal taťka. „Jsem na záchodě!“

Shora ke mně pronikalo šumění sprchy. Ani mamka tedy nemůže. Na chvilku mě napadlo předstírat, že vyzvánění neslyším. V úterý máme první hodinu tělocvik. A u pana učitele Hrůzy nesmí člověk přijít k tělocvičně ani o vteřinu později, jinak ho čeká potupně dlouhé lomcování zamčenými dveřmi.

„Tak už to někdo konečně zvedněte!“ houkl znovu taťka.

„Konvičkovi, Matylda u telefonu,“ zašvitořila jsem tedy mile do sluchátka.

„Matyldo,“ uslyšela jsem tichý hlas. „Musíš mi pomoct! Vězní mě Igor! Chce čarovnou knihu a semínka!“

Pan Pýchavka!

„Kde jsi, pane Pýchavko?“ Hlas se mi třásl.

„V Novoměstí. V Igorově domě na Smrákavém vrchu! Já…“

Vtom mi přímo do ucha zahřměl hluboký hlas: „Konráde, okamžitě polož to sluchátko!“

Tút tút tút!

Tútající telefon mi chcíple ležel v třesoucí se ruce.

Pan Pýchavka byl v nebezpečí. Potřeboval pomoc. Ach jo, tenhle zákeřný Igor – proč jen něco takového udělal?

„Kdo to byl?“ ozval se ze záchodu taťkův hlas.

„Nikdo! Omyl!“ zavolala jsem honem.

Potřebovala jsem do školy. Mluvit s Aničkou. A to rychle.

Jenže Anička do školy nepřišla. Horší už ten den opravdu být nemohl. Při tělocviku mi hlasitě škrundalo v břiše, jako by v něm běsnil medvěd, který chtěl ven.

Při prvouce jsem dokonce musela na záchod.

„Jsi v pořádku, Matyldo?“ starala se paní učitelka. „Není ti špatně?“

Naše paní učitelka je moc milá, ale o rozhovoru s panem Pýchavkou jí říct nemůžu. Tak jsem se soustředila na šneky, které přinesla do hodiny. Ten můj mi lezl po ruce směrem k rameni a zanechával za sebou třpytivou stopu. Vypadalo to moc hezky.

Ovšem pak jsem si znovu vzpomněla na pana Pýchavku. Proč ho Igor drží pod zámkem? Náš kamarád za ním včera na pár dní odjel. Prý si s ním musel něco vyjasnit. My s Aničkou jsme měly mezitím krmit Hektora a zalévat květiny ve skleníku.

Ještě před obědem jsem zavolala Aničce.

„Aničce nebylo ráno dobře, tak jsem ji nechala doma,“ vysvětlila mi Renata, Aniččina máma. „Nemůžete jít spolu ven. Ale budeš hodná, když jí řekneš, co máte za úkoly.“

„Ahoj, Matyldo!“ ozval se konečně Aniččin hlas.

„Aničko, pan Pýchavka je v nebezpečí! Igor ho uvěznil. Potřebujeme naplánovat záchrannou akci!“ spustila jsem do sluchátka.

„Máma odchází za chvilku do práce,“ zašeptala Anička už vážněji. Bylo zřejmé, že má o pana Pýchavku starost. „V půl čtvrté u chatičky?“

„Fajn, tak zatím,“ špitla jsem taky.

Oddechla jsem si.

Anička si vždycky ví rady!

Když mám něco v plánu, umím dělat domácí úkoly rychlostí blesku. Takže i tohle úterý jsem byla hotová cobydup.

„Vy tenhle týden nepíšete žádnou písemku?“ divila se mamka při kontrole úkolu z matematiky.

Mamka je učitelka, a proto má bohužel přehled o tom, co by se v kterém předmětu, například v matematice, mělo dělat.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Chceme si jít s Aničkou hrát do chatičky.“

Venku bylo krásně, a tak se mamce náš nápad zamlouval.

„Ale na večeři ať jsi doma,“ upozornila mě.

Chatička je naše tajná skrýš. Stojí v obrovské zahradě babičky a dědy, jen o ulici vedle.

V půl čtvrté jsem proklouzla boční brankou. Dědova zahrada je ta nejkrásnější zahrada, jakou jsem kdy viděla. Připomíná park, s pěšinkami, růžovými keři a spoustou starých stromů. Úplně vzadu u vysoké zdi stojí stará kůlna, naše chatička.

Anička ještě nedorazila, tak jsem nejdřív položila kousek smradlavého sýra před Noxovu myší díru. Můj roztomilý myšáček si vzadu ve stěně vyhlodal otvor, a když si vzpomenu, přinesu mu nějakou dobrůtku.

Noxe jsem zaopatřila, ale Anička pořád nikde. Opatrně jsem tedy sundala ze stěny obraz v přezdobeném pozlaceném rámu. Krásný, s modrým koněm a pestrobarevnou loukou. Obrazy v takových rámech bývají k vidění v nádherných zámcích nebo muzeích. Tenhle jsem dostala od dědy, pověsil ho tu s obrázkem modrého koně. A já za něj schovala dopis od pana Pýchavky. Aby ho nenašli bráchové. Prstem jsem dopis vylovila ven. Byl úplně zmačkaný. Přitom nám ho pan Pýchavka dal teprve včera. Takzvaně na rozloučenou, protože se chystal odjet k Igorovi.

Ozdobné písmo se však ještě dalo číst:

Milá Matyldo, milá Anno Marie!

Odjízˇdím na neˇkolik dní navsˇtívit Igora. Ujasnil jsem si, zˇe mu své deˇdictví neprˇedám. Igor se zajímá jen o semena a nasˇi rodinnou knihu – a sám o sebe. Moje zahrada a domek jsou mu úplneˇ fuk, a co teprve Hektor. Kdyzˇ uzˇ jsem témeˇrˇ vzdal vesˇkerou nadeˇji a s Igorem jsem se smírˇil, potkal jsem dveˇ kouzelná a chytrá deˇvcˇata, ktery’m mohu svoje znalosti i zahradu bez obav sveˇrˇit. Ano, jsem si jisty’, zˇe se o moje rostlinky budete dobrˇe starat a jejich schopností správneˇ vyuzˇívat. A jednoho dne ty fantastické rostliny zacˇnete samy peˇstovat. Cˇeká vás vsˇak jesˇteˇ dlouhá cesta, a proto zacˇneme s ucˇením vsˇeho potrˇebného hned, jak se vrátím! Deˇkuji vám, Matyldo a Anno Marie, zˇe jste kdy zabloudily do mé zahrady.

Zdravím vás

Vásˇ Konrád Py’chavka

Najednou mi došlo, proč Igor pana Pýchavku uvěznil. „Igor nechce, abychom všechno dostaly my s Aničkou. Touží mít semínka sám. A kouzelnou knihu taky! Vlastně mu je pan Pýchavka slíbil. Proto ho teď Igor nechce pustit.“

„S kým to tu mluvíš?“ uslyšela jsem Aničku.

Stála ve dveřích chatičky, na sobě třešňově červené šaty. Její dlouhé vlasy, černé jako srst černého pantera, se na slunci oslnivě leskly a na uších se jí místo náušnic bimbaly opravdové třešně. Moc jí to slušelo! Přisedla si k malému kulatému stolku a doprostřed položila hrst třešní. Pak jsem jí konečně povyprávěla o ranním telefonátu pana Pýchavky.

„Ten Igor mi nejde z hlavy,“ dodala jsem nakonec. „Taková liška podšitá. Ve škole jsme jednou četli bajku o lišce a vráně. Liška se pořád točila kolem vrány, sladká jako med. Ale jenom proto, že chtěla sýr, který vrána držela v zobáku. A Igor se taky pořád motal okolo pana Pýchavky, protože mu šlo o semínka a tu čarovnou bichli. Teď ty věci místo něho máme dostat my. Milý Igor tedy skočí po panu Pýchavkovi – chramst! – a odtáhne ho do své liščí nory.“

„Takže musíme najít doupě lišky-Igora!“ shrnula Anička a dveřmi chatičky vyplivla ven třešňovou pecku. „A osvobodit pana Pýchavku. Jasný jak facka, to určitě zvládneme!“

„Pochybuju,“ ušklíbla jsem se. „Jak chceš najít Igorovo doupě? Pan Pýchavka stačil do telefonu říct jenom to, že je v Novoměstí. V Igorově domě na Smrákavém vrchu.“

„Mysli přece,“ řekla Anička a poškrábala se na třešňově červeném břiše. „Teď se nám náramně hodí, že pan Pýchavka pěstuje takové bezva kytky. Potřebujeme jenom vybrat tu se správným kouzlem, a jsme u něj raz dva!“

„Hmmm!“ zahučela jsem.

„Stejně musíš nakrmit tu potvoru Hektora,“ pokračovala Anička. „Já budu mezitím hledat v knize pana Pýchavky kytky, které by se daly použít.“

„Ale pan Pýchavka nám o nich zatím nic neřekl,“ namítla jsem. „Vlastně ještě žádné kouzelné kytky pěstovat nesmíme.“

„Matyldo!“ změřila si mě přísně Anička. „Tohle je stav nouze! Pokud chceme mít pana Pýchavku zpátky, potřebujeme pomoc kouzelných kytek. A ty chodíš do kroužku mladých zahradníků. Takže jsi odbornice!“

Anička měla pravdu. Nic jiného nám nezbývalo.

Ujedla jsem několik Aniččiných třešní a mohly jsme konečně vyrazit. Divočina pana Pýchavky se totiž nachází hned vedle zahrady babičky a dědy. Děda říká, ať do té džungle za zdí vůbec nelezeme. Jenže on pana Pýchavku nezná a neví, že je moc milý. Všichni v okolí o něm vyprávějí hrůzostrašné historky. Já s Aničkou ale víme, jak to je.

Upalovaly jsme k dědovým ovocným stromům pro starý žebřík.

„Ještě něco s sebou do zásoby,“ prohlásila Anička a pustila se do trhání třešní. Netrpělivě jsem přešlapovala, v nohou mi cukalo. Chtěla jsem vyrazit.

„Na trhání třešní nemáme čas. Hektor už má jistě hlad. A musíme přece zachránit pana Pýchavku. A vůbec, jak chceš nést třešně a zároveň lézt přes zeď? S rukou v sádře?“

Před několika dny Anička z té vysoké zahradní zdi spadla. Přivoněla si totiž k létací květině pana Pýchavky a myslela, že kouzlo bude ještě působit. Místo aby slezla po rozviklaném žebříku, chtěla ze zdi elegantně slétnout. Její výkon měl však do elegance daleko. No nic.

„Ani!“ houkla jsem na kamarádku. Moje trpělivost se drolila jako vyprahlá hlína. „Nech ty pitomý třešně na pokoji a popadni ten žebřík!“

„Moje šaty jsou praktičnost sama,“ zdůraznila Anička a nacpala si třešně do kapes.

Zdravou rukou konečně popadla žebřík. Ve dvou jsme byly natotata u zdi a o chvilku později už jsme stály v džungli pana Pýchavky.

Mám pocit, že džungle v zahradě pana Pýchavky se každým dnem rozrůstá o dost velký kus. A každým dnem je zelenější a zelenější. Větve se navzájem proplétají a obtáčejí jako objímající se paže. Stromoví velikáni se pyšní krásnými šaty z listí a jehličí, břečťanu a mechu. Z půdy vyráží víc a víc malých stromků, které zaplňují i těch několik málo volnějších míst, kudy se ještě dalo protáhnout. I dneska nás stromy a keře důkladně pocuchaly. Vždycky se těším, až mě džungle zase vyplivne na loučku porostlou kvítím, kde se na slunci třpytí skleník jako mamčiny sváteční náušnice.

Hopsaly jsme s Aničkou přes rozdrolené krtince ke dveřím do skleníku. Pan Pýchavka nám nechal klíč pod mechem porostlým kamenem ve tvaru srdce, hned vedle dveří.

„Ty kráso!“ vykřikla Anička, až jí málem zaskočila třešňová pecka.

Pak jsem je uviděla taky: tři nádherné květiny, pyšně rostoucí ze svých hromádek.

„Vy jste ale překrásné!“ klekla jsem si k nim.

Prostřední květina už měla otevřený pupen. Z něj vykukovalo několik oranžových okvětních lístků.

„To je ta létací kytka!“ vykřikla Anička.

„Nee,“ odporovala jsem. „Ta měla hodně malých oranžových kvítků, jako mají sněženky. Tahle kytka má jenom jeden veliký květ.“

„Pche,“ ušklíbla se Anička. „Jeden květ nebo pět, to je přece úplně jedno. Je oranžový jako u létací kytky, a já si chci zase zalítat.“

Na mou duši, doopravdy jsem se snažila Aničce zabránit, aby si přivoněla. Ale zabořila nos do oranžového květu tak rychle, že jsem ani nestačila vykřiknout Stůj.

Hop a skok

Anička roztáhla ruce a odrazila se od země. Ale nevzlétla. Místo toho skákala po skleníku jako hopík. Nahoru, dolů, nahoru, dolů. Vlasy jí vlály, třešně za ušima sklouzly, šaty se vzdouvaly jako padák. Až jí při klesání byly vidět kalhotky. A zase – hop – další výskok.

„Ááá!“ ječela Anička a snažila se roztaženýma rukama udržovat rovnováhu. Bylo jasné, že to skákání nejde zastavit.

Vyskočila jsem a pospíchala za ní. Ale nedařilo se mi chytnout ji za šaty.

Boing, boing, boing! S každým doskokem Anička rozdupla jednu z mnoha „krtčích“ hromádek ve skleníku.

„Přestaň!“ zařvala jsem.

„To nejde!“ křičela Anička.

S dalším skokem dopadla na jednu ze tří rostlinek, které jsem před dvěma dny zasadila s panem Pýchavkou.

Úplně jsem ztratila řeč. Beze slova jsem vytáhla zbytky rostlinky z rozdupnuté hromádky. Květ byl na maděru.

Boing, boing, boing! hopsala Anička okolo.

„Připadám si jako klokan!“ volala.

V břiše mi řádil vzteklý medvěd. Lední medvěd – ten nejnebezpečnější ze všech medvědů!

Aniččin obličej byl červený jako její šaty. Vlasy se jí lepily na zpocené čelo. A já supěla jako Bářin pes těsně před smrtí.

„Uf, už nemůžu! Nemohla bys mě chytit? Prosím!“ volala Anička.

Můj vzteklý lední medvěd ji drapl za nohu. Cítila jsem, jako by Anička visela ze stropu skleníku na nataženém gumovém laně. Kdybych ji pustila, břinkla by hlavou o skleněnou střechu.

„Uf, eh,“ funěla Anička a lapala po dechu. „To fakt není létací kytka. Kdybych to věděla dřív!“

Chtěla jsem se tvářit strašně rozzlobeně. Jenže to nešlo, protože jsem visela na Aniččině noze a hlavu měla pod jejími červenými šaty.

„Co je to za čarovnou kytku, kterou jsem zašlápla?“ zavolala Anička ke mně dolů.

„Jak to mám vědět?“ zahuhlala jsem zpod jejích šatů. „Pan Pýchavka mi to neprozradil!“

„Alespoň jednu kytku známe, klokanovou!“ prohlásila Anička.

Vaúúú! ozvalo se za námi.

Anička se leknutím prudce odrazila od země. Pustila jsem její nohu. Okamžitě začala znovu hopsat.

Boing, boing, boing! hopsala po skleníku.

„Hektore!“ zavolala jsem radostně.

Obrovský šedý pes došel ke mně a sedl si. Objala jsem ho a podrbala v dlouhých chlupech na bradě. To měl ze všeho nejradši.

Dívali jsme se spolu na Aničku. Hopsala křížem krážem po skleníku. Většina hromádek už byla rozšlápnutá. Když se přiblížila k nám, šťouchla jsem do ní. Aby nerozmašírovala zbylé rostlinky.

Najednou už jsem toho měla dost.

„Hopsej si venku!“ křikla jsem.

Neměly jsme zase tolik času. Musely jsme zachránit pana Pýchavku. A nakrmit Hektora.

Anička dohopsala ke dveřím.

„Jsou moc malé!“ houkla.

Znovu jsem se jí pověsila na nohy.

Hektor lízal z jejích šatů třešňovou šťávu.

„Ííííí!“ zaječela Anička. „Ty jeden buřtožroute!“

Jak se vrtěla, už jsem ji neudržela. Obrovský skok vymrštil Aničku ze skleníku. Hopsala přes louku jako ohnivě rudý klokan.

„Móóóc hodný,“ pochválila jsem Hektora a pohladila ho po hlavě. „A teď bude jídlo.“

Hektor spokojeně zamručel. Ale nejdřív jsme si ještě prohlédli obě kouzelné rostliny. Ta s oranžovým květem přátelsky kývala hlavičkou.

Květ té druhé byl moc hezký, růžový jako žvýkačka, s malinkými okvětními lístky. Kouzelný.

„Nečuchej k němu, Hektore,“ napomínala jsem svého psího kamaráda.

Anička mezitím zmizela.

„Hektore, hledej! Kde je Anička?“ pobídla jsem psa.

Ale Hektorovi se nechtělo. Jasně, kdybych měla hlad, taky bych se do toho nehrnula.

„Ááááníííí!“ zavolala jsem.

Žádná odpověď. Každopádně jsem se nejdřív musela postarat o Hektora. Anička nás najde sama. Prošli jsme jedlovým lesíkem a přešli rozkvetlou loučku, na které stála „perníková chaloupka“ Hektora a pana Pýchavky.

Pan Pýchavka nechal Hektorovi otevřené zadní dveře. Pes tak mohl podle libosti dovnitř i ven.

„Aby se mohl vyvenčit,“ vysvětlil pan Pýchavka.

V kuchyni jsem box s Hektorovým žrádlem našla okamžitě. Pan Pýchavka ho postavil na malý stolek. Přilepil na něj zelený lístek, na kterém stálo: Hektor = 1 kelímek.

Hektor zakňučel a šťouchl do mě čumákem.

„Vždyť už jdu!“ uklidňovala jsem ho.

Víc jsem říct nestačila. Z boxu mě ovanul nechutný zápach. Mluvit a zároveň dýchat pusou vážně není nic lehkého. Když člověk dýchá pusou, necítí tolik smrad. Tenhle trik znám od Emila. S námi u stolku je totiž kromě něj a Aničky ještě jeden kluk, Mikoláš. A ten hrozně prdí. Prý kvůli tomu, že musí doma jíst samá zrníčka. Občas nás do nosu praští takový závan smradu, že paní učitelka musí rychle otevřít všechna okna. I v zimě. No nic.

Kelímek se smradlavým žrádlem jsem vysypala do Hektorovy červené misky. Hektor mlaskal jako divý. To jsem nechápala, takový puch. Ale když dostává jíst jen jednou denně, tak mu nějaký ten zápach asi nevadí.

„Matyldo!“ ozvalo se zvenku.

V okně se objevila Aniččina rudá hlava. Boing, boing, boing!

Posadila jsem se na schod před zadním vchodem a pozorovala hopsající Aničku.

„Tolik sportu najednou, to se mi ještě nestalo!“ zajíkala se a utírala si zpocený obličej do šatů.

„Ani,“ řekla jsem, „jako klokan mi moc nepomůžeš.“

„Víš co?“ supěla Anička. „Klokan právě uviděl krásnou plechovku. Přímo nad tebou, v okapu.“

Vyskočila jsem a snažila se dostat k okapu. Marně.

„Uhni!“ houkla Anička.

Boing, boing, boing, hopsala obrovskými skoky podél střechy. Chvíli trvalo, než nabrala správnou výšku. Ale Anička už se do klokaní kůže docela vžila, takže za chvíli už držela plechovku v ruce.

„Tady!“ křikla a plechovka dopadla do trávy vedle mých nohou.

Na slunci se zeleně třpytila. Jednou jsem našla brouka, který se blyštěl úplně stejně.

Opatrně jsem plechovku zvedla.

„Tak co?“ chtěla vědět Anička.