Frank Krake

POSLEDNÍ SVĚDEK

Frank Krake

DE LAATSTE GETUIGE:

De man die drie concentratiekampen en een grote scheepsramp overleefde

Copyright © 2020 Frank Krake / Uitgeverij Achtbaan

All rights reserved.

Translation © 2024 by Lubomír Košnar

ISBN 978-80-284-0261-7

Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- Epilog

- Poděkování

- PRAMENY

- Poznámka překladatele

Věnováno Jo

PROLOG

Lübecká zátoka, Německo, 3. května 1945

Od jihu přiletěla bitevní letadla, vyzbrojená fosforovými bombami a raketami, jimiž začala zasypávat Cap Arconu. Majestátní zaoceánská loď, napěchovaná pěti tisícovkami vězňů z koncentračních táborů, se okamžitě proměnila ve žhoucí peklo. Německá protiletadlová děla nedokázala odrážet útočné vlny, rachot kulometů a neustálé výbuchy jen stupňovaly divokou vřavu. Vyhublí vězňové se marně snažili ukrýt.

Wim musel jednat rychle. Rozhlédl se kolem sebe. Luxusní taneční sál byl posetý utrhanými končetinami. Kapající krev potřísnila kdysi tak běloskvoucí obložení stěn a zdobené stropy. Namol opilí vojáci všude kolem stříleli ve slepé panice po všem, co se pohnulo.

Přikrčil se a snažil se přimět k jasné úvaze.

Po několika minutách „tajfuny“ zmizely stejně rychle, jako se objevily, a na poničené, ale stále plující lodi zavládlo nadpozemské ticho. Pozvolna ustupovalo nářku krvácejících raněných a rozkazům vykřikovaným muži volkssturmu, lidové domobrany hitlerovského Německa, kteří nadále střežili táborové vězně. Většina esesmanů z toho pekla minulé noci dokázala vyklouznout.

Musí se odsud dostat pryč. Co nejrychleji uprchnout z lodi. To bylo Wimovi jasné. Strávil měsíce v nejhorších německých koncentračních táborech, v nelidských podmínkách, kde všichni kolem něj umírali v důsledku hladu, na nemoci a týrání. Říkali tam tomu „peklo Husum“. A pak ho sadističtí esesáci v táboře Neuengamme málem udřeli k smrti pod heslem Vernichtung durch Arbeit – „Likvidace prací“. Vězně vraždili vyčerpáním i tím, že je dohnali k naprostému zoufalství a šílenství. Neptejte se jak, ale on to všechno přežil. A teď to má takhle skončit, se svobodou na dohled?

Vzchopil se. To nikdy!

Za dvojicí německých vězňů se Wim probojoval nahoru, na palubu a na vzduch – i když nebyl sám, kdo se o to snažil. Stovky lidí po sobě šlapaly, jen aby se dostaly pryč. Tedy pokud se takovým troskám v hadrech ještě dá říkat lidé. Na palubě tihle polomrtví chudáci zoufale bojovali o cokoli, co by mohlo plavat. Když se loď začala naklánět, vrhli se na její železný trup, který se neustále zahříval. Provrtávaly je kulky německých vojáků, kteří stříleli na každého vězně, jehož dostali na mušku.

Pak se letouny vrátily. Piloti si kvůli dýmu nevšimli bílé vlajky, kterou vyvěsil kapitán a zasáhli i vnitřek lodi. Vybuchla munice, střely z kulometů svištěly Wimovi kolem uší. Doběhl k malému žebříku, po němž slézal po dvou stupních, a ukryl se pod kovovým plátem. Třásl se. Po očku nahlédl přes železné zábradlí. Na palubě trvala naprostá panika, nadávky a střelba vojáků. Když skončil tento nový útok, Wim se vyplížil zpět. Pak se rozhlédl kolem.

Moře bylo plné mrtvých těl. Páchlo smrtí a on ten pach znal až příliš dobře od chvíle, kdy ho poprvé sebrali při razii – jednom z nacistických zátahů – a vláčeli ho přes amsterdamské mučírny z jednoho tábora do druhého. V nacistickém Německu existovaly koncentrační tábory bez plynových komor. Ale byly neméně efektivní. Místa nelidského týrání obehnaná ostnatým drátem, kde komín krematoria představoval jedinou cestou úniku. Desetitisíce uvězněných civilistů tam byly zavražděny; kolem Neuengamme se po léta barvil vzduch do popelavé šedi a z tábora se linul neustálý odporný zápach, jako odkaz jejich utrpení. Pocházeli z Ruska, Nizozemska, Polska a Dánska. Z Německa, Itálie, Belgie a Francie. Většinou mladí muži v rozkvětu života.

Wim přežil jen o vlásek. Vážil méně než čtyřicet kilogramů, měl ale železnou vůli jít dál. Postupující osvoboditelé byli vzdáleni na dostřel, když v táboře sehnali dohromady poslední přeživší vězně a transportovali je – pěšky nebo v dobytčích vagonech – na sever, do poslední zbývající části nacistického Německa, kde mohla SS pokračovat ve své vládě teroru. Byla to cesta, která si vyžádala mnoho životů nevinných lidí.

Wim teď cítil, jak mu pod nohama klesá paluba, přičemž se loď otřásla několika výbuchy, k nimž jako by došlo v podpalubí. Podíval se na šedomodré vlny, kde právě probíhal lítý boj trosečníků o jediný záchranný kruh nebo jen o odlomené prkno.

Vojáci se teď zaměřili právě na ty přeživší, kteří se drželi na hladině a vybírali si jednoho po druhém. Rozkaz reichsführera SS Heinricha Himmlera byl jasný:

„Žádný vězeň nesmí padnout živý do rukou nepřítele.“

Rozkaz byl stále rozkazem, a tak stříleli. Vyčerpaní vězňové, kteří šťastnou náhodou unikli kulkám, teď podléhali chladu mořské vody, která zmrazila jejich svaly, takže začali zvolna klesat ke dnu Lübecké zátoky.

To byli Britové. Britové! honilo se Wimovi hlavou. Poznal obrysy „tajfunů“. Byli to osvoboditelé, na něž všichni tak dlouho čekali a kteří teď namísto toho rozsévali smrt a chaos v otrhaném, vyčerpaném a podvyživeném davu.

***

Pro královské letectvo byla operace Velký lodní úder obrovským úspěchem. Věřili, že zlikvidovali esesmany a vůdce nacistické strany, kteří prchali do Skandinávie. Johnny Baldwin, slavný a vyznamenaný velitel 198. perutě RAF, která útok provedla, nyní seděl o 300 kilometrů dál s ostatními piloty, v ruce lahev vychlazeného piva.

Na palubě hořící, žhnoucí lodi Cap Arcona bojoval Wim ještě stále o život. Na okamžik zalétly jeho myšlenky k matce a sestře v Amsterdamu. Musí je zase vidět, vyprávět jim svůj příběh. Cítil, jak mu horký vzduch spaluje plíce.

Wim se znovu zhluboka nadechl, zavřel oči – a pak skočil.

1

DÍTĚ V ÚKRYTU

Amsterdam, Nizozemsko, 1932

„Ty hajzlíku! Vím, že jsi tady, ty skrčku.“

Wim slyšel blížící se kroky. Ještě víc si strčil obličej mezi kolena a stiskl si nos, protože se bál, že bude muset ze všeho toho prachu kýchnout. Seděl v bezpečí za umyvadlem, půl centimetru silná deska ho chránila před objevením a bitím. Pro nic za nic. Jeho nevlastní otec byl tak jako tak často úplně namol a ve své zlé opilosti si chtěl opět vylít všechnu svou bídu na devítiletém nevlastním synovi.

„Pojď ven, ty skrčku, a pak uvidíš, jak to tady děláme.“

Poslouchal, jak jeho trýznitel těžce oddechuje, a nepatrnou škvírou mezi opěradlem a deskou ho teď také viděl. Hendrik Aloserij se musel podpírat oběma rukama, aby neupadl. Levou rukou se opřel o umyvadlo a v pravé stále držel kliku dveří.

Toho sobotního odpoledne si Wim hrál v malé kuchyni, když uslyšel, jak se otevřely vchodové dveře. Podle klopýtavých kroků na schodech okamžitě poznal, že je načase se sbalit. „Rychle, vypadni odsud!“ zašeptala matka. Vyběhl po schodech nahoru do podkroví. Pod krokvemi opatrně přešlápl bokem přes tenký trámek podél svlaku. Každý krok si pro sebe počítal. Přesně po dvaceti pěti krocích se dostal za skříňku s umyvadlem. V naprosté tmě si proklestil cestu ke svému oblíbenému úkrytu, dostatečně velkému, aby se v něm mohl skrčit a se zatajeným dechem čekat, až začne otčímova prohlídka.

„Ty hajzlíku!“

Aloserijova oblíbená nadávka pronikala každým vláknem Wimova útlého těla. Zachvěl se, ale jen na okamžik. Dny, kdy se třásl jako osika, byly daleko za ním. Přesto se občas ještě probudil uprostřed noci, celý zpocený, kvůli nějakému zlému snu, ve kterém dostal další výprask.

Pozoroval, jak se Aloserijovi vzteky chvějí tenké rty. Tvář měl protáhlou, hlavu plešatou a zahnědlou, světlé oči vypoulené. Měl podlouhlé uši, tak velké, že se Wim i v této prekérní situaci musel usmívat. Byl šťastný, že to není jeho skutečný otec a že může žít s přiměřeně velkýma ušima jiného muže. A k tomu se dají přičíst ty krásné vlnité vlasy, pěkně tvarované obočí a ten vždy rošťácký pohled, díky němuž byl navzdory svému mládí oblíbený u děvčat ze sousedství.

Aloserij se s hledáním přesunul do ložnice naproti koupelně. Wimova starší sestra Jo tam měla vlastní postel vedle té, kterou musel Wim sdílet se svým nevlastním bratrem Henkem. Když Aloserij, který teď už začínal blábolit, nemohl nevlastního syna najít ani v této místnosti, zamířil do své postele, aby se vyspal z opice. Wim ho slyšel, jak se šourá ke schodišti a pomalu sestupuje dolů. Alespoň už nebyl tak opilý jako před pár dny, kdy se po strmých schodech kodrcal po zadku.

***

Jejich byt na Kleine Kattenburgerstraat 78, v horním patře, nebyl ani prostorný, ani luxusní, ale ve srovnání s tím, jak na jejich malém ostrově ve východní části Amsterdamu bydlela většina ostatních dětí, si nemohli stěžovat. O tři domy dál se musel Wimův kamarád Piet Klaver dělit o ložnici se čtyřmi bratry. Jejich otec zemřel při pracovním úrazu v přístavu a oni museli vyžít ze sociálních dávek. Rodině se dařilo jen tak tak přežívat díky různým nouzovým řešením a pomoci sousedů. Za nájem platili týdně jen gulden a sedmdesát pět centů, což byl důvod, proč se i oni přistěhovali na ostrov.

Ve Wimově malém domě děti všechno slyšely. Vnitřní příčky byly ještě tenčí než venkovní cihly, a ty měly tloušťku pouhých sedm centimetrů. V zimě se na vnitřní straně oken tvořila silná námraza. Když foukal východní vítr, bylo cítit, jak všemi póry fasády proniká dovnitř chlad. Ve dnech, kdy teplota venku klesla hluboko pod bod mrazu, byl rozdíl uvnitř jejich ložnice zanedbatelný.

Wimův nevlastní otec dostával výplatu v sobotu. Jako stavební dělník vydělával sedmnáct guldenů týdně. Za to trávil deset hodin denně, šest dní v týdnu, šplháním po žebřících nahoru a dolů, s pytli cementu a stavebního materiálu na ramenou. Když v sobotu odpoledne týden skončil, šel rovnou do Café De Nieuwe Aanleg, starého baru na rohu Kleinestraat a Mariniersplein. Domů se vracel až o několik hodin později.

To nedopadlo vždycky dobře. Před pár měsíci seděly děti s matkou v kuchyni u petrolejových kamen, když uslyšely, jak se otevřely vchodové dveře, a pak silnou, tlumenou ránu. Wimova matka seběhla dolů a našla Aloserije v podivné poloze, jak leží opřený o téměř svislé schodiště, namol opilý. S houževnatostí hraničící s živelnou silou ho vytlačila nahoru po schodech a celou dobu mu hlasitě křičela do ucha, aby ho udržela vzhůru. Nahoře ho odtáhla do jejich ložnice, kde mu vyprázdnila kapsy a posbírala posledních pár guldenů, které zbyly z jeho výplaty a sotva stačily na nájem. Byla bez sebe a propukla v pláč. Děti mlčely a nevěděly, co mají dělat.

Po deseti minutách se matka trochu vzpamatovala a poslala Jo k mlékaři, aby si vypůjčila peníze. Dcera se vrátila s šesti guldeny v ruce a sklíčeným výrazem: těch šest guldenů bude muset jejich matka v následujících týdnech vrátit, jak nejlépe bude umět. Pokud tedy Aloserij nepropije svou výplatu. Pro Wima bývalo mnohem horší, když se otčím nevrátil domů opilý do němoty, ale jen silně podnapilý. Dost napitý na to, aby byl agresivní, ale ne natolik zmožený, aby okamžitě usnul. V takových chvílích Wimovi jeho úkryt nabízel jedinou záchranu. Anebo se postaral o to, aby byl venku – daleko od domova se spolu s Pietem toulal po ostrovech, s kluky z Wittenburgu, vedlejšího ostrova, hrál kuličky nebo nezbedně zazvonil u dveří chromého zelináře na Oostenburgergracht o kus dál po kanálu.

***

Než se přestěhovali na ostrov, měli pronajatý krásný nový dům v ulici Van Spilbergenstraat na druhém konci města. Wim nikdy nepochopil, proč jeho matka odešla za Henkem Aloserijem, mužem z Kattenburgu.

„Jsem tvůj otec,“ řekl Aloserij, když se poprvé setkali, ve snaze získat Wima na svou stranu.

„Ty nejsi můj otec,“ odpověděl Wim.

Cizí muž se na chlapce podíval s přátelským výrazem. Vytáhl z kapsy deseticent a pokusil se ho vtisknout do jeho malé pěstičky. Wimovy oči se divoce zaleskly. „Nechci tvoje peníze – a ty nejsi můj otec.“

Otočil se a vyběhl ven, kde si sedl na obrubník. Nikdy nepoznal svého skutečného otce, který zemřel na nějakou plicní chorobu krátce před jeho narozením. Jo mu už předtím řekla, že jejich matka má vztah s jiným mužem. On to také tušil. Obvykle jejich rodina do kostela téměř nechodila, ale posledních šest měsíců ho navštěvovali téměř každý týden. Do kostela Sint Annakerk na Wittenburgergracht s těmi nádhernými vitrážovými okny, vysokými skoro jako stromy, které za okny stály. Po skončení mše se po matčině boku objevoval plešatý muž s bronzovou hlavou a bledýma očima, tentýž, který se tehdy představil jako jeho otec.

Wim byl tak ponořen do myšlenek, že si nevšiml, že vedle něj už nějakou dobu sedí jeho sestra. Jo byla o více než rok starší než on, ale oba byli nerozluční. Jejich matka dbala na to, aby se Jo vždycky pečlivě oblékala, nejlépe do bílých šatů a s barevně sladěnou stuhou v tmavých vlasech. Jak to dokázala, bylo záhadou, ale s těmi pár centy, které měla, vždycky dosáhla toho, aby její dcera zazářila. Wim měl Jo obzvlášť rád a byl nesmírně hrdý na to, že je její mladší bratr; a navíc mají stejného otce. Po škole spolu vždycky trávili čas a neměli mezi sebou žádná tajemství – kromě jeho skrýše tady nahoře.

2

ŽIVOT NA OSTROVĚ KATTENBURG

Amsterdam, 1935

Ve druhé polovině 17. století byly na východní straně Amsterdamu podél řeky IJ vybudovány tři ostrovy. Kattenburg byl nejzápadnější, hned vedle něj se rozkládaly Wittenburg a Oostenburg. Na východě je od přístavu oddělovala ulice Czaar Peterstraat. Obyvatelé malých, často zchátralých dělnických domků byli na svou čtvrť hrdí: říkali si „Ostrované“, což byla přezdívka, kterou si sami vytvořili.

Celá oblast byla zaměřena na lodní průmysl. Ve zdejších velkých loděnicích se v té době stavěly stovky lodí pro Nizozemskou východoindickou společnost. Z Kattenburgu to bylo jen kousek do námořního skladu, Marine Etablissement, kdysi důležité pevnosti města Amsterdamu. Kavárna Het Gouden Hoofd, která byla nedaleko, zase hraničila s náměstím Mariniersplein. Tam bydleli ředitelé a manažeři mnoha lodních společností v domech, které ostře kontrastovaly se skromnými dělnickými příbytky ve zbytku čtvrti. Přesto byli chudší obyvatelé Kattenburgu na tuto část svého ostrova spíše hrdí, než že by záviděli. Pocit sounáležitosti lehce zvítězil nad majetkovými rozdíly.

Wim neměl v této semknuté komunitě jen pouhé sousedy, ale spoustu tetiček a strýčků. V nouzi si navzájem pomáhali. Wim a jeho sourozenci si to uvědomili, když jejich matka, která téměř nikdy nebyla nemocná, ulehla v zimě roku 1935 s vysokou horečkou. Jak bylo zvykem, sousedé jí přispěchali na pomoc. Pan Adolfs, řezník z protější strany ulice, přišel jednoho nedělního odpoledne s opečeným steakem – pravým hovězím, které obvykle nejedli. Tu a tam měli dost peněz na malý kousek masa, ale matka kupovala koňské, které bylo mnohem levnější.

***

Na Kattenburgu bylo vždycky rušno. Přijížděli sem prodejci na nákladních velocipedech a hlasitě vychvalovali své zboží. Matky se vykláněly z oken, aby daly sušit prádlo a dohlédly na své ratolesti. Ulice ostrova, který byl s hlavními částmi Amsterdamu spojen několika mosty, zaplňovali námořníci užívající si na pobřeží volno a bloumající přístavní dělníci, kteří byli skoro bez peněz a hlavně bez práce. Wim sháněl drobnosti k jídlu všude, kam přišel: jablko od zelináře, plátek šunky od řezníka Adolfse – kterého rád navštěvoval – nebo kornout se sladkostmi za pár centů u hokynáře na rohu Tweede Kattenburgerdwarsstraat, jen kousek od domova. Kornout si obvykle schovával na nedělní výlety s Jo. Po návštěvě kostela nejdřív doma snědli pár plněných chlebů a pak se vydali na cestu vedoucí někam nazdařbůh. Kamkoli, jen aby mohli být pryč z domu.

Wimova matka pocházela z Maastrichtu, rušného historického města v jižním cípu Nizozemska. Svého přízvuku se už téměř zbavila, i když se stále objevoval, když byla unavená. Neměla lehké dětství. Po matčině smrti se jí ujaly jeptišky, aby ji v osmnácti letech bez varování zase vyhodily. Neměla kam jít. Když už byla v koncích, obrátila se o pomoc na matčinu sestru, tetu Toos. Bylo jí dovoleno u tety bydlet, ale za několik týdnů zase narychlo odešla. Její strýc, kterému bylo téměř šedesát let, od ní nedokázal dát ruce pryč. Poté co se stále stěhovala z místa na místo, skončila v Rotterdamu, kde v devatenácti letech začala žít se svým přítelem Johannesem Wijmansem, Wimovým skutečným otcem.

***

Když se Hendrik Aloserij oženil s jejich matkou, adoptoval Wima a jeho mladšího nevlastního bratra Henka a od té doby nesli jeho příjmení. Jo však neadoptoval, protože adopce dívek se nedělá, jak si Aloserij myslel.

Wim a Jo se o Henka příliš nestarali. V jejich očích nebyl dobrý a jejich matka jim nikdy nechtěla říct, kdo je jeho otec. Dříve, když bydleli na Da Costakade v západním Amsterdamu a Wimovi byly tři nebo čtyři roky, matka pronajímala pokoje, aby vyžila. Měli tehdy různé podnájemníky, a v té době se narodil Henk.

Henk byl skutečný otrava, zejména pro Jo. O sobotách se myli ve velkém zinkovém umyvadle na dlaždicích za domem. Měli jen jeden ručník pro všechny tři a Henk chtěl jít vždycky první, protože tak měl čistou a teplou vodu. Po osušení mu ručník „omylem“ spadl do umyvadla a bylo na Jo a Wimovi, aby vymysleli, jak se osuší. V zimě byla tahle rutina opravdovým utrpením, protože člověk nemohl jen tak jít dovnitř nahý a mokrý, aniž by se dostal do problémů. Matka dala Henkovi pár pohlavků a ukončila tím tuhle zlomyslnost, on si ale vymýšlel stále něco nového.

***

A tak na Kattenburgu léta ubíhala. Pro Wima to byla poměrně bezstarostná doba. Naučil se držet mimo otčímův dosah. Být neviditelný se pro něj stalo druhou přirozeností. Pohyboval se jako stín, u jídelního stolu mlčel, prostě dělal, že tam není, a pořád se měl na pozoru před fackou nebo ranou. Jedné letní neděle Hendrika Aloserije opět svrběly ruce. Všichni se právě vrátili domů z ranní mše v kostele Sint Annakerk. Wim a Jo se na chvíli zdrželi; nejprve chtěli projít podél předních lavic, které si pronajímali členové kongregace, kteří na tom byli lépe. Těm občas upadly drobné mince, určené pro kostelní sbírku, a už se nenašly. Nasbírali dva centy: to stačilo na nějaké sladkosti na procházce. Po několika minutách je kostelník vyhnal z kostela, peníze měli hluboko v kapsách.

Při obědě dostal Wim dva pohlavky, ještě než stihl sníst první sendvič. První údajně za to, že hlučně jedl, a druhý za něco, co nepochopil a na co se neodvážil zeptat. Zrovna když si Wim šel pro třetí sendvič, Aloserij zavrčel: „Zase se cpeš, abys pak zas zabral hajzl?“ Zamračil se a gestem ukázal nahoru, kde byl záchod. Wim se na něj nepodíval a mlčky pokračoval v jídle.

Jakmile se naskytla příležitost, odešli s Jo od stolu. Rozhodli se jít na dlouhou procházku, co nejdál od domova. „K jezeru?“ zeptala se Jo.

„To se hodí. Podíváme se na pláž.“ Koneckonců, vždycky tam byla šance narazit na hezké holky, i když Wim se o tom nezmínil. Bylo mu už dvanáct a stával se z něj skutečně šarmantní chlapík. Dívky visely na každém jeho slově, kdykoli jim začal vyprávět o svých dobrodružstvích. Vůbec nezáleželo na tom, že se odehrávala jen v oblasti pouhých pár čtverečních kilometrů na ostrovech.

Wim a Jo se vydali na cestu slušným tempem. Na pláži kousek za městem se podělili o sladkosti, které si přinesli s sebou. O kousek dál ústilo do vody odpadní potrubí.

Vítr foukal ze špatného směru, takže byla pláž skoro prázdná. Když vám vítr a proud přály, mohli jste si báječně zaplavat a zapádlovat, a to zcela zdarma, na rozdíl od pláže u jezera Nieuwe Diep, přístupné za pět centů. Tolik peněz neměli.

Ale teď to tam strašně páchlo a voda byla kalná. Po deseti minutách to bratr se sestrou obrátili a prošli zase celou cestu nazpět. Ale protože se jim stále nechtělo domů, pokračovali podél řeky a zapomněli na všechny a na všechno. O několik hodin později spatřili v dálce most Hembrug, který se klene přes Severomořský kanál. Sedli si na břeh a pozorovali vlaky, které po mostě pendlovaly mezi Amsterdamem a Zaandamem. Byli unavení z dlouhé cesty a dusného letního počasí. Když dojedli poslední sladkosti, lehli si do trávy, na chvíli zavřeli oči a usnuli. Když se Wim probudil, netušil, kolik je hodin, ale slunce už viselo nízko na obloze. Šťouchl do sestry, která se stále toulala v říši snů.

„Matka bude mít strach,“ řekla. „A ty máš košili celou zelenou!“ Wim vyklepal trávu a mech ze své nedělní námořnické košile, jak nejlépe uměl, a vydali se na dlouhou cestu domů. Tu noc, krátce před jednou, se vrátili do Kleine Kattenburgerstraat. Před jejich domem stálo snad dvacet lidí, ale teprve když přišli blíž, spatřili matku. Byla tak malá, že se mezi vzrušenými sousedy ztrácela. Oči měla podlité krví a rozhazovala rukama.

„Myslela jsem, že se vám něco stalo,“ zašeptala.

„Vůbec nic! Šli jsme do Hembrugu a pak jsme tam usnuli v trávě,“ odpověděla Jo.

„Hembrug – ale to je odsud víc než pět mil!“

Sousedé se vrátili do svých domů. Pro většinu z nich už byla noc v polovině; v šest hodin ráno museli zase vstávat. Hendrik Aloserij si všeho toho rozruchu příliš nevšímal a jako obvykle šel kolem deváté hodiny klidně spát, jako by se nechumelilo.

***

Wim byl už hezkých pár dní bílý jako stěna a žaludek ho trápil tak, že bolestí sténal. Ať mu matka dávala cokoli, nic nepomáhalo. Nemohl jít do školy a celé dva dny nevstal z postele. Jeho matka zoufale hledala pomoc a jela tramvají do města na elegantní Plantage Middenlaan, do ulice, kde měl ordinaci doktor Dasberg. Byl to židovský lékař, mezi jehož pacienty patřila většina bohatých obyvatel Amsterdamu, pomáhal však i nemocným z chudších čtvrtí. Wimova matka k němu chodila už dříve, když byla provdaná za Wimova skutečného otce.

Dasberg byl lékař, na kterého se dalo v nouzi spolehnout. Slíbil, že se u nich po odpoledních návštěvách zastaví. Po krátkém rozhovoru s Wimem, který toho na oplátku moc nenamluvil, Dasberg prohmatal a promasíroval postiženou část břicha.

„Zánět slepého střeva,“ zněla jeho diagnóza. Z hnědé kožené tašky vytáhl malou bílou lahvičku s prášky a podal ji Wimově matce. Napsal také doporučení, aby Wima přijali do nemocnice. O hodinu později se Dasberg vrátil, aby zkontroloval, zda byla jeho první diagnóza správná.

„Na devadesát devět procent je jisté, že je to slepé střevo,“ řekl. „To se bude muset vyndat, ale za týden nebo dva budeš zase fit.“

Lékař Wimovi podal a pevně stiskl ruku a pohladil ho po hlavě. O dva týdny později si Wim už zase hrál s kluky ze sousedství na náměstí Kattenburgerplein, jako by se nic nestalo. Přesně jak Dasberg předpověděl.

V této době Aloserij výjimečně ukázal svou lidskou stránku. Navštěvoval Wima v nemocnici a občas mu přinesl nějaké ovoce nebo pochoutkový chléb s džemem, který měl Wim rád. Chlapec mu však nedůvěřoval. Pouhý měsíc před Wimovým zánětem slepého střeva ho Aloserij shodil ze schodů. Měl po těle podlitiny a modřiny, pravou ruku silně naraženou. Možná jeho otčím přece jen cítil jistou lítost. Pokud si vůbec pamatoval, co se stalo.

3

OTEVŘENÁ RAKEV

Amsterdam, 1937

Břicho Wimovy matky se stále zvětšovalo. Bylo jí už skoro čtyřicet let a Wimovi bylo čtrnáct. Protože se v Aloserijově domácnosti nikdy nemluvilo o ptácích a včelách, kdykoli jejich matka začala mluvit o čápovi, Wim a Jo se na sebe jen podívali. Knihu zastrčenou v šuplíku v její ložnici objevili už dávno a věděli své.

Bylo to ale vzrušující. Kdy se narodí jejich nový bratříček nebo sestřička? Wim až příliš dobře věděl, že narození nevlastního bratra nebo sestry jen ještě více prohloubí vzdálenost mezi ním a jeho nevlastním otcem. Tohle mělo být skutečné dítě Hendrika Aloserije.

Na porod se těšila i matka Wimova otčíma. Babička bydlela v ulici Kattenburgerachterstraat a měla pro Wima slabost. Byl jediný, komu při návštěvách občas něco podstrčila – nikdy ne Henkovi nebo Jo. To si nadzvedla svrchní sukni a z kapsičky všité do spodní sukně vytáhla peníz. Jo ji doopravdy neměla ráda, a dokonce se jejich nevlastní babičky tak trochu bála, ale Wim u ní doma rád popíjel čaj – a tak se vyhýbal jejímu synovi, který vypadal den ode dne zchátraleji.

Z babiččina obývacího pokoje ve třetím patře byl vidět vchod do námořního skladu na Kattenburgerstraat, kde stáli vojáci na stráži. Babička pak Wima vždycky upozorňovala na ozdoby nad věžovitou bránou, zarámované ve velkém, nahoře zahroceném výklenku. „Ta brána pochází ze sedmnáctého století,“ říkala vždycky, jako by tam v těch dobách sama byla.

***

Jednoho pozdního dubnového odpoledne, právě když Wim dostal od babičky drobný peníz, ho přepadl stísněný pocit. Rozloučil se s babičkou a spěchal dolů po schodech. Byl už skoro čas na večeři. Obratně se vyhýbal malým povozům, matkám tlačícím kočárky a prodavačům s ručními vozíky a během pěti minut byl doma. Tam ho čekalo překvapení. Jeho matka doma nebyla. Byla v nemocnici, jak řekla Jo. Něco s břichem, říkala, a Aloserij šel s ní. Oni mohli jít na večeři k tetě Sjaan, kde už byli očekáváni.

Kolem osmé hodiny večer zaklepal na dveře jeho otčím, neuvěřitelně vzrušený a s jiskrou v očích. Byl rázný, rozjitřený a – pro jednou – střízlivý.

„Mám syna! Syna!“ křičel. „Pojďte, jdeme.“

Wim stihl jen zavolat: „Díky!“ na tetu Sjaan, když odcházeli. Jejich sousedka potřásala hlavou a široce se za nimi usmívala.

V nemocnici Wilhelmina Gasthuis se Wim vyděsil, když uviděl matčinu ztrápenou a smrtelně bledou tvář. Vůbec se nepodobala vitální a energické ženě, která mu ještě toho rána přála hezký den ve škole. Porod byl nesmírně náročný a zdálo se, že se z matky stal úplně jiný člověk. Na břiše jí leželo malé stvoření zabalené do bílých ručníků s béžovým lemem.

„Bertus,“ oznámil Aloserij hrdě.

Wim nevěděl, jestli má zaměřit pozornost na matku, nebo na dítě. Jeho nejmladší nevlastní bratr na něj pokukoval drobnýma, vlhkýma očima. Wimovi připadalo miminko legrační, ale zatím se ho neodvážil pochovat. Ve vzduchu na oddělení visel pronikavý zápach, který nedokázal rozpoznat, ale z něhož se mu točila hlava. Po pěti minutách toho měl dost. Bertuse políbil na tvář. Jo přišla o hodinu později. V šestnácti letech už to byla mladá žena, která se prostě nemohla té dojemné scény nabažit. Wim se naopak na odchod těšil, kráčel nekonečnými bílými chodbami nemocnice k východu a přitom si pro sebe stále dokola mumlal: „Bertus.“

***

Protože byla Wimova matka již poněkud starší, trvalo zotavení mnohem déle. Z nemocnice se vrátila domů až po třech týdnech. Ještě téhož večera se u jejich dveří objevil reverend Brussel, aby se podíval na matku a syna a připil si s otcem na šťastný výsledek. Nebylo to poprvé, co je Brussel přišel navštívit domů, přičemž dobře věděl, že u Aloserije nechybí láhev likéru. Obvykle si Jo musela jít sednout knězi na klín, ale teď, když jí bylo šestnáct, se mu nápadně vyhýbala. Napůl se schovala za futro kuchyňských dveří a očima pozorně sledovala oba muže sedící v malém obývacím pokoji. Aloserij očekával od církve nějakou finanční podporu a zkoumavě se na kněze díval.

„Daří se jí docela dobře,“ řekl, „ale určitě by jí prospěl nějaký steak.“

„Steak? No, obávám se, že se na něj bude moci jenom podívat,“ řekl kněz. Nalil si další skleničku.

Jo, která stále poslouchala, pocítila Brusselovu odpověď jako facku. Uvědomila si, že mezi tím, co kněží kázali o lásce k bližnímu v kostele, a tím, co skutečně praktikovali, je neskutečný rozdíl. Jejich matka zařídila, aby byli s Wimem ještě jako batolata pokřtěni, a byli také konfirmováni, ale Jo měla o svém chození do kostela už nějakou dobu pochybnosti. Knězovo chování je jen posílilo.

Aniž si toho kdokoli všiml, Wim vyklouzl ven a vrátil se s kbelíkem uhlí. V obývacím pokoji přikládal do kamen. Pohyboval se po domě jako stín a brzy byl zase nahoře u matčiny postele.

***

Aloserij se ze svého jediného syna nemohl těšit moc dlouho. Z nadměrného pití rychle upadal a jeho chování bylo každým dnem nevyzpytatelnější. Stále se dost pravidelně vracel domů opilý, za což utratil velkou část svého týdenního platu, a jednou se dokonce vezl domů taxíkem. Když se tehdy Aloserij druhý den ráno probudil střízlivý, půl hodiny křičel po celém domě: „Kde mám peněženku?“ Pravděpodobně ji nechal v taxíku, ale samozřejmě to nechtěl přiznat. S divokým pohledem váhavě došel k rozžhaveným litinovým kamnům a chystal se je uchopit holýma rukama. Wimova matka odhodila své zašívání, vyskočila ze židle a svého muže ještě včas zadržela.

„Co to chceš udělat? Popálíš se, když takhle sáhneš na kamna.“

Aloserijovi projel hlavou podivný otřes a pomalu se sesunul na podlahu. O několik minut později se vyškrábal zpátky na nohy a odpotácel se do kuchyně a přitom si pro sebe cosi mumlal. Wimova matka zůstala nejistě stát.

V následujících měsících se Aloserij stále častěji choval velmi podivně. Wimova matka už několikrát volala doktora Dasberga. Ten Wimova nevlastního otce důkladně vyšetřil a doporučil příjem do nemocnice. Matka jim o jeho situaci řekla pouze to, že se mu vymstilo jeho pití. Na nočním stolku měla kartičku z nemocnice s číslem, na které měla zavolat, kdyby hrozilo, že se jí to s manželem úplně vymkne z rukou.

Netrvalo dlouho a došlo k tomu. Zima se blížila a poryvy kvílivých podzimních bouří pronikaly do chatrných domů na ostrově. Naštěstí přicházely od východu, což znamenalo, že byt tety Sjaan chránil jejich obývací pokoj před větrem. Jejich ložnice ve třetím patře však trčela nad domy v ulici a byla ze všech stran vystavena vichřici. Wima jednou večer napadlo, že uvnitř fouká stejně silný vítr jako venku, a zalezl hluboko pod deky. Henk už spal a Jo si právě šla lehnout.

Najednou Wima probudil strašlivý matčin křik. Jo už stála vedle postele, zatímco Henk klidně dál chrápal. Bratr se sestrou seběhli co nejrychleji dolů a uviděli matku, jak si zoufale tiskne Berta k hrudi a odtahuje otčíma od otevřeného okna. Ložnicí skučel vítr a matka levou rukou okno zavřela. Aloserij jako by byl v transu; nesrozumitelně blekotal a omámeně kolem nich prošel.

„A je to! Musím tam hned zavolat,“ řekla matka Jo a Wimovi, náhle pozoruhodně klidná. „Jo, pohlídáš Berta? Táta ho chtěl vyhodit z okna – právě včas jsem tomu zabránila.“

Wim a Jo zírali na matku a ztratili řeč. Sousedé z přízemí, Tiekenovi, měli telefon, a už odemykali dveře, protože je vzbudil křik. Matka spěchala dolů, zatímco Wim a Jo napjatě čekali v obývacím pokoji.

O chvíli později se ozval další velký křik. Jenže tentokrát v něm nebyla panika – byl to vztek. Jejich matka vyběhla z bytu Tiekenových a křičela manželovo jméno. Aloserij znovu otevřel okno jejich ložnice, spustil si kalhoty až ke kotníkům a nenuceně začal močit na ulici.

Matce se ho podařilo uklidnit a seděla u něho, dokud si pro něj za čtvrt hodiny nepřišly dvě sestry z nemocnice. Odvezly ho do pavilonu 3, na psychiatrické oddělení, kterému se lidově říká „blázinec“.

O čtyři týdny později ležel Hendrik Aloserij v otevřené rakvi v jejich předním pokoji. Jak řekla Wimovi Jo, měl celou hlavu v obvazech. Wim se nesměl dívat, a ani k tomu necítil potřebu. Všem doma se hlavně ulevilo. Nebylo ani stopy po smutku, nenastaly žádné emoce a srdceryvné scény. Všechno bylo v pořádku.

Nebylo to snadné, samotná matka se čtyřmi dětmi – bez práce, bez příjmu a tělesně už zdaleka ne v plné síle. Byla příliš slabá i na to, aby šlapala pedál na šicím stroji, a proto Jo často nemohla jít ven a místo toho musela pomáhat matce připravovat pleny pro jejich nevlastního bratra. Ale teď, když se Jo vymanila z područí svého otčíma, ji ta práce opravdu bavila.

Wimovi se možná ulevilo ze všech nejvíc. Po škole byl venku s Pietem, aby se vyhnul rakvi v předním pokoji. Jeho otčím byl sice mrtvý, ale Wim stejně nemohl jinak než se od něj držet pěkně daleko. Tohle pro něj nebylo nic neobvyklého. O týden později už to měl za sebou a vrátil se mu klid.

Matka několikrát mluvila s pracovníky ze sociální služby a u nich doma se objevovali různí podivní lidé. Jeden muž šel prostě rovnou nahoru a prohlížel si jejich skříně, aby zjistil, jestli nevlastní příliš mnoho věcí na to, aby měli nárok na sociální dávky. Říkalo se mu „dozorce nad chudými“.

Nakonec jejich matka dostávala od amsterdamského magistrátu patnáct guldenů týdně plus speciální kupony. Leccos se Wimovi nelíbilo. Nesnášel oblečení, které musel nosit.

Šaty si nemohli vybrat sami. Kupony na oblečení, které dostala jejich matka, platily pouze v jednom obchodě na Prinsengrachtu, jednom z hlavních kanálů v centru města, a celá ulice na kilometr daleko viděla, odkud mají své nové oblečení. Wim se je snažil zamaskovat jinými částmi oděvu a šlo mu to docela dobře, jenže každý ve škole poznal jejich situaci doma pouhým pohledem na Wimovy černé podkolenky se dvěma vetkanými červenými pruhy. Cítil se jako poznamenaný.

Naštěstí nebyl ve třídě jediný. Bylo mnoho otců, kteří se ocitli bez práce a v důsledku toho byli závislí na státní podpoře. Mělo to i své výhody. Spolu s ne méně než patnácti dalšími dětmi ze třídy směl Wim chodit do školního sklepa. V matném světle zaprášené žárovky tam rozeznal nanejvýš chlapce stojícího ve frontě před ním. Děti ze znevýhodněných rodin tam dostávaly kaši z krupice a podmáslí. Měl svou vlastní smaltovanou misku; na dně byly vyškrabány jeho iniciály. Takto se tedy ocitl ve frontě, v níž s miskou v ruce a v oblečení ze sociální podpory čekal na pár naběraček kaše.

I jejich matka se statečně probíjela těžkou dobou. Postupně se začala cítit lépe a brzy se jí trochu vrátil i její přirozený půvab.

Ale takhle dobré to dlouho nezůstalo. Brzy ji začal pronásledovat Aloserijův bratr – strýc Guus.

***

Jednoho dne při jídle u kuchyňského stolu si jejich matka odkašlala a oznámila jim: „Odcházíme.“ Děti se na ni tázavě podívaly. „Odcházíme z Kattenburgu. Nechci mít s celou tou rodinou vašeho otčíma nic společného. Podívám se po nějakém domku poblíž Oosterparku. Znám tam ještě nějaké lidi z dřívějška, z doby, než jsem Aloserije poznala.“

4

TVRDÁ PRÁCE

Amsterdam 1938–1940

Rodina se přestěhovala do bytu v patře domu číslo 103 na Tweede Oosterparkstraat, v lepší čtvrti se zelenajícím se Oosterparkem za rohem. Wima to stále táhlo do Kattenburgu, ale měl málo času se tam opravdu vracet. V neděli odpoledne občas urazil těch pár kilometrů pěšky, aby se mohl s Pietem toulat ulicemi jako za starých časů. Nebo zkontroloval babičku, která se těžce vyrovnávala s tragickou smrtí svého syna. Po šálku čaje u ní doma vyprávěl svým kattenburským přátelům o svém prvním zaměstnání asistenta prodeje tapet v továrně na tapety Rath & Doodeheefver.

V novinách se tehdy objevil inzerát, protože se firma rychle rozrůstala a potřebovala nové lidi. Díky svému nadšení a obrovské energii byl Wim ihned přijat na šest dní v týdnu do reklamního oddělení. Každý den musel chodit do „Paláce tapet“, elegantní sedmipatrové hlavní budovy na Prinsengrachtu.

Wim se rychle dostal do pracovního koloběhu. Třídil do vzorkovnic vzorky tapet, které posílala továrna sídlící na Duivendrechtsekade do firemního ústředí. Ze všeho nejraději však jezdil s obchodním zástupcem za klienty v širším okolí Amsterdamu, přestože po městě musel vláčet těžké vzorkovnice. Nosil pěkné kalhoty a sako – byly jeho pýchou a radostí a co nejvíc si je šetřil. Když měl jít do továrny, dbal na to, aby měl na sobě své staré oblečení, i když už mezitím přestal nosit podkolenky ze sociální podpory. Ze tří guldenů, které si každý týden vydělal, si směl nechat třicet centů jako kapesné; zbytek dával matce. Ta mu také dovolila koupit si nové ponožky.

Wim si vážil toho, že má tak dobrou práci. Sestra Jo si vydělávala jen dva guldeny a padesát centů týdně a měla mnohem těžší práci než on. Dostala místo v domě profesora se sedmi dětmi a pracovala hlavně v kuchyni. Vařila jídlo, drhla a leštila domácnost, a po škole zajišťovala program dětí. Když loupala brambory, myšlenky jí občas zabloudily ke snům o tom, jak jako porodní asistentka vítá na svět děti. Jakmile však jedno z profesorových dětí zavolalo její jméno, vracela se rázem do tvrdé reality. Matka jí dovolila nechat si dvacet pět centů jako kapesné.

Od svých šestnáctých narozenin mohl Wim konečně navštěvovat taneční kurzy. Těšil se na ně už dlouho a ve starém školním sešitě si odškrtával měsíce, které zbývaly do jejich začátku. Se stejnou energií, s jakou pracoval pro svého šéfa, se teď v sobotu večer proháněl po tanečním parketu. Pravidelně se vracel domů s čokoládovou tyčinkou a dělil se o ni se svými nevlastními bratry a sestrou. Jedna z jeho tanečních partnerek mu ji vkládala do kapsy saka, jen aby měla výhodu před ostatními dívkami.

Wim občas probíral s Jo své románky. Stále mezi nimi nebyla žádná tajemství, přestože ona už několik měsíců s někým chodila. Wim také sestru učil nové taneční kroky ze svých týdenních lekcí. Trpělivě jí je předváděl uprostřed jejich obývacího pokoje a Jo je vmžiku zvládla, ale obráceně. Takhle se oba naučili tančit za cenu tanečních kurzů pro jednoho. Matku těšilo sledovat jejich nedělní ranní rituál. Byla na své děti pyšná a byla ráda, že se všichni zbavili Aloserije. Ani na ně nemusela být přísná, protože její děti dobře věděly, co se smí a co ne. Napomínala je jen v jediném případě – když mluvily amsterdamským slangem.

„Řekni to ještě jednou normální holandštinou,“ namítla vždycky okamžitě. Po nedělních tanečních lekcích se sestrou chodívali Wim, Henk a jejich matka do kostela, zatímco Jo zůstávala doma a starala se o Berta. Wim obvykle neposlouchal ani slovo z toho, co pastor říkal. Měl oči jen pro lavice vzadu, podél uličky, kde vždycky sedělo několik jeho tanečních partnerek a dalších mladých žen. Většinu z nich znal alespoň podle jména. Kdykoli se oči některé z těchto dívek setkaly s jeho, věnoval té slečně srdečný úsměv. Ve svém upraveném, dobře udržovaném oblečení působil slušným dojmem a vystupoval jako korektní, zbožný mladý muž.

Přítel sestry Jo, Joop Ploeg, se u nich dost často objevoval, většinou o víkendech, protože bydlel poměrně daleko, ve městě Hoorn ve Frísku. Jo se s ním seznámila v kuchyni v profesorově domě, kam se dostavil při rozvozu potravin. Spolu se svým přítelem Gerem přivážel na voze s koňským potahem ovoce a zeleninu z venkova severně od Amsterdamu pro lépe situované rodiny v hlavním městě. Wimovi se ten chlapík líbil – byl to výjimečně čestný a milý člověk –, ale Wim si také uvědomoval, že on sám pomalu svou sestru ztrácí. Tuhle starost však prozatím odložil stranou, protože měl teď hodně co dělat.

Hlavně ho čekala velká příležitost. Už deset let chodil do Adolfsova obchodu; řezník viděl Wima vyrůstat z malého chlapce a měl pro něj slabost. Občas mu podstrčil kousek klobásy nebo dokonce kousek masa pro ně domů. I když teď bydlel půl hodiny cesty odtud, Wim se tam stále zastavoval, aby tato setkání i tak dodržoval a vyprávěl, jak se daří jeho matce.

Tentokrát se ho Adolfs zeptal, jestli by mohl zůstat, dokud on neskončí svou denní práci. Wim trpělivě čekal v proutěné židli, co mu řezník řekne.

„Baví tě to v továrně na tapety, Wime?“ zeptal se Adolfs, řeznickou čepici stále na hlavě a bílou zástěru volně uvázanou v pase.

Wim tedy řezníkovi vyprávěl o své práci, kolezích a příhodách. Po chvíli ho Adolfs netrpělivě přerušil: „Přemýšlel jsi někdy o řeznictví? Snil jsem o druhém obchodě, ale sám to nezvládnu, potřeboval bych pomoc. Teď je ti šestnáct. Musíš se ještě všechno naučit, ale vím, že jsi pracovitý a dost chytrý. Může to trvat několik let, ale když se staneš mým učněm, budeš si moci brzy otevřít vlastní pobočku blízko Oosterparku. Pomůžu ti s tím. A zatím si u mě vyděláš stejně jako v té tvé továrně na tapety.“

Wim se celý rozzářil. Vlastní obchod, jako řezník! Adolfs, který mu chce se vším pomáhat – to byla hudba pro jeho uši.

„No, budu to muset probrat s matkou, pane Adolfsi,“ řekl. „Ale moc děkuji za nabídku.“

„Dobrá, promluv si s matkou a řekni jí, že se u ní brzy zastavím a povím jí o svých plánech – pardon, o našich plánech.“

***

„To bych si nikdy nemohl dovolit,“ řekl na to Wim.

***

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4