MOJE CESTA DO ZTRACENA

Putování s Benjaminem

Copyright © Martin Vopěnka, 2005, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5582-7

Obsah

BOLESTNÉ OSVOBOZENÍ A VÝZVA K CESTĚ

Táta se synem pohřbívají mámu

Jsou v domě nemocných duší a na hřbitově bezejmenných

Mají spolu žít každý den

Táta hledá tělesnou lásku

Synovi se stýská po mámě

Příbuzní je zrazují od cesty

Táta a syn se navzdory pochybnostem připravují

CESTA VEDE NEJPRVE PO ASFALTOVÝCH SILNICÍCH

Táta se synem se ubytují v českém pohraničí

Zakoušejí nevlídnou dokonalost rakouské země

Stanují v horském údolí a syn se modlí za mámu

Syn si nachází kamarády a táta překonává paměť nacismu

Syn vzpomíná na domov a táta míří k moři

Stanují u silnice a táta se bojí o jejich život

Příjezd k moři je pro syna radostnou událostí a pro tátu zklamáním

Nemocný syn touží po mámě a cesta do ztracena je ohrožena

Táta a syn se stávají nerozlučnými

Jedou do přístavu a připravují se na cestu lodí

CESTA DO ZTRACENA TEPRVE OPRAVDU ZAČÍNÁ

Plují na lodi, moře je osvobozuje a táta nachází slovo Bůh

Moře jim ukazuje i jejich nicotnost

Táta a syn jsou blízko ráje a tátovi svitne naděje na budoucí lásku

Na konci prázdnin je čekají osudová rozhodnutí

Táta bojuje s pokušením

Sklízejí úrodu tátova hříchu

CESTA SE VZDALUJE VÝCHOZÍMU BODU

Táta a syn se vracejí na pevninu

Černé večerní moře vábí do hlubiny

Slunce jim navrací iluzi věčného léta

Syn chce tátu oženit a táta ví, co nechce

Mučivá touha a božská soulož

Táta a syn jedou do vyprahlých kopců a iluze věčného léta je u konce

Setkávají se s antickou civilizací, jsou šťastní, ale vzpomínky končí

Táta a syn míří na sever – ani pryč, ani domů

Hrají spolu šachy v mlze zapomnění

Plují přes Dunaj s mafiány a řidiči kamionů

Hádají se a chtějí skončit

V podzimním čase se vydávají k chladnoucím horám

Táta a syn jsou blízko cíle, ale osud je nevede domů

PEKLO ZTRACENÍ A MUČIVÁ PŘÍPRAVA NA RÁJ SRDCE

Táta jde sám přes hory na prahu zimy

Probouzí se do pekla ztracení

Neztrácí naději – navzdory všemu

Tati! Tati!

EPILOG

Zestárlý táta vzpomíná na cestu do ztracena

Putování s Benjaminem

I.

BOLESTNÉ OSVOBOZENÍ A VÝZVA K CESTĚ

Táta se synem pohřbívají mámu

Držel jsem Benjamina kolem ramen a on se ke mně bezděčně tisknul. To, co leželo několik kroků před námi, na dně mělkého hrobu, byla rakev s jeho mámou. Hrobník ji spustil dolů ještě před naším příchodem, a tak kromě nás dvou tu byl jen stařičký kněz ve zmačkané sutaně.

Nevelkým hřbitůvkem na zalesněném pahorku nad městem vál vlahý, pozdně jarní vítr. Takhle nějak si to určitě představovala, takhle nějak to chtěla. Smrtí se zaobírala vždycky a svou představu kdysi vyslovila, aniž mohla tušit, že jednoho květnového dne vjede na červenou do rušné křižovatky a v okamžiku přestane žít.

Koruny vzrostlých buků, s listy již rozvitými, tiše šelestily nad našimi hlavami a bránily žíznivému slunci vysušit zdejší cestičky po včerejším dešti. Vzduch byl přesycený nejrůznějšími vůněmi, v nichž převažovala vůně hlíny.

Dalo mi dost práce zorganizovat pohřeb právě takhle, a mnohokrát během posledních dní mi vadilo, že ztrácím čas v období, kdy mne Benjamin nejvíce potřebuje. Teď jsem ale v duchu uznával, že všechna ta nepříjemná jednání s úřady, pohřební službou, hrobníkem i církví měla smysl. Jestli nic jiného, tak tohle jsem jí dlužil – odchod podle jejích představ. (Až v soužití s ní jsem si uvědomil, že někteří lidé jsou na odchodu ještě dřív, než se narodí.)

Kněz mumlal slova modlitby v pokoře, jež se zdála být opravdová. Pohlížel střídavě do hrobu a na nás dva; museli jsme ho velmi dojímat, jak jsme tam stáli – tiší a osamělí. Benjamin se ani nehnul, jen hlavou se čím dál silněji opíral o mou hruď. Neplakal. Možná mu to zatím ani nedocházelo, anebo smrt mámy prostě přijal – s dětskou přirozeností.

V mojí hlavě, pokud si správně vzpomínám, se mísily pocity nekonečné lítosti a úlevy. Kdo někdy žil vedle člověka, pro kterého je žití tíhou, pochopí, proč se mi ulevilo. A kdo takovému člověku porozuměl a dohlédl spolu s ním až k jím nazírané marnosti, toho nepřekvapí, že mi do očí vstoupily slzy.

Také já, podobně jako ona, jsem se myšlenkou na její smrt mnohokrát zaobíral. Ne proto, že bych jí přál něco zlého. Spíš proto, že jsem její smrt považoval za přijatelné východisko pro nás oba. Kdyby zemřela, dokud jsem s ní, uvažoval jsem, její život by se smysluplně završil, zatímco když od ní odejdu, a možná s sebou vezmu i Benjamina, úplně ji zničím. Jenomže teď, kdy se stalo to, co jsem v myšlenkách přivolával, byly mé pocity jiné. Hrozivá jistota, že už s ní nikdy nepromluvím, že její tvář se už definitivně neprojasní a že její ruce už Benjamina nepohladí po světlých vláskách, tato jistota způsobila, že jsem si přál, aby se vrátila. Přál jsem si, abych s ní mohl ještě alespoň jednou promluvit a omluvit se jí za všechnu svou hrubost a nedostatek trpělivosti. Vysvětlil bych jí, že se za mým jednáním neskrývalo nic jiného než nepřijetí stavu její duše, která svým bolestným naladěním vůči světu bořila všechny mé jistoty, celý můj řád.

Měl jsem tisíc důvodů něco jí vyčítat. Tisíc důvodů vinit ji z úpadku našeho vztahu, ze sexuální apatie, ze sebestřednosti, z nezájmu o mé potřeby. Místo toho jsem si vzpomněl na jedinou drobnou příhodu z našeho pobytu u moře. Tenkrát jsme ještě neměli Benjamina a hleděli jsme do budoucnosti s nadějí, jeden druhému zcela oddáni. Skákal jsem ze skály do zpěněných vln (bylo to vysoko a věděl jsem, že se odvážím jen jednou). Ona to měla fotit. Jenomže to nestihla a já jí vynadal – Bože, tak hrozně. Milovala mne a já byl hnusný. Jistě na to dávno zapomněla – přišly jiné dny – šedivé a smutné. Ale když jsem si na to teď vzpomněl, nejradši bych se vrhl dolů do hrobu, objal její vychladlé tělo a prosil o odpuštění. Nic takového nepřicházelo v úvahu, a tak jsem alespoň doufal, že existuje život věčný a že její duše na nás shlíží z výšky – srozuměná s tím, že bych jí býval ze srdce přál štěstí.

První Benjaminova slova, když se o její smrti dozvěděl, byla: „Tati, budeš teď se mnou?“ Usoudil jsem z nich, že to bere podobně realisticky jako já. Myslel jsem, že ho budu muset omluvit ze školy, ale nakonec nevynechal ani den. Alespoň neměl čas přemýšlet a propadat lítosti, že se mu stalo něco zlého.

Kněz dokončil obřad a vyzval nás, abychom přistoupili k hrobu. Naklonil jsem se k Benjaminovi: „Hodíme teď mamince na rakev trochu hlíny. Nejdřív ty.“

Přestože jsme o tom předem mluvili, podíval se na mne překvapeně a viděl jsem, že se mu sevřelo hrdlo. „Už, tati?“

Pochopil jsem, že dokud má rakev s jejím tělem před sebou, bere to tak, že o ni ještě nepřišel. Ten okamžik nastane, až rakev zmizí. Vzal jsem ho kolem ramen a vedl ho k okraji hrobu. „Vezmi hrstičku hlíny a hoď ji dolů,“ radil jsem mu.

Zoufale se mne chytil. „Tati, já nechci.“ Všechna jeho rozvaha z posledních dnů byla pryč.

„Benjamine.“ Dřepl jsem si k němu a přitiskl ho k sobě. „Benjamine, máma už není tam dole. Její duše se vznáší kolem nás. Dívá se na tebe a má tě moc ráda. Nikdy tě neopustí.“

Ukryl hlavu ještě hlouběji pod mé tělo. „Ale tati, když nemá otevřené oči, jak nás může vidět?“

„Duše nepotřebuje oči, aby viděla,“ odpověděl jsem. „Duše vnímá nás celé – jací jsme. Prostě, ví o nás.“

„A duše nikdy neumře?“ mumlal plačtivě.

Ačkoliv jsem věřil v jakýsi duchovní základ naší existence, o posmrtném životě jsem zdaleka nebyl přesvědčen. Bylo však příliš těžké zůstat skeptikem tváří v tvář nešťastnému dítěti. „Benjamine, to nikdo určitě neví,“ odvážil jsem se přesto říct. „Nikdo přesně neví, jak to je. Já ale doufám, že něco jako duše po nás zůstane.“

„Protože kam by myšlenky odešly, že jo,“ vzrušil se a zvýšil hlas. „Myšlenky se nemohou rozpadnout jako tělo, že jo?“

Pohladil jsem ho po světlých vláskách. „Máš pravdu. Naše myšlenky, ale také naše city, naše láska, kam by se to všechno podělo, viď. Určitě to po nás zůstane. Tak pojď, vezmeme hrst hlíny a hodíme ji dolů mamince do hrobečku. A budeme při tom myslet na její duši, která s námi zůstane.“

„Tak dobře,“ souhlasil, i když se mu pořád ještě moc nechtělo. Společně jsme se shýbli a každý jsme dolů hodili kousek vlhké hlíny, až to zavonělo. Benjaminovi se to zalíbilo, zabořil do hlíny celou ruku a prudce hlínu hrnul ke kraji. Přeskočil na druhou stranu a hrnul hlínu i odtamtud. Hrnul hlínu jako pominutý. Rakev začala mizet. Jeho kalhoty, boty, rukávy se pokryly nánosem hlíny. To nic, říkal jsem si, na tom přece vůbec nezáleží. Přesto jsem se musel držet, abych ho nechal. Ne, nebudu mu bránit, ani náznakem ho nepřibrzdím, ujišťoval jsem se. Vtom jsem si všiml, že kněz stojí opodál a nějak nemůže odtrhnout oči. S omluvným úsměvem jsem k němu přistoupil: „Lepší pochování by si jeho máma nemohla přát, nemyslíte?“

Kněz se na mne však podíval cize. „Poslední rozloučení není fotbalový zápas,“ zpražil mne. „Měl byste ho vést k větší pokoře a poslušnosti.“

Do hlavy se mi nahrnula krev. Vždycky mne vyvádělo z míry, když někdo nepřijal mou vstřícnost. „Víte co, nechte na nás, jak se s ní rozloučíme,“ odsekl jsem. „Nepotřebovali jsme vás. Byl jste tu, protože to bylo její přání.“

„Všichni patříme Bohu,“ řekl kněz kupodivu lhostejně, otočil se a zvolna odcházel. Už mne mrzelo, že jsem dal průchod zlobě, která sem rozhodně nepatřila, a navíc: rozzlobil jsem se vlastně proto, že ani já jsem si Benjaminovým chováním nebyl jistý. Někde uvnitř jsem se za něj asi styděl – proto jsem byl tak podrážděný.

Vrátil jsem se k hrobu. Benjamin mezitím už zaházel skoro celou rakev, zbývala jen jedna kratší strana. Být tady někdo z příbuzenstva, při pohledu na hrabajícího rudého Benjamina v zadělaných svátečních šatech by ho obešly mrákoty.

Rakev zmizela, ale na okrajích hrobu ještě zůstalo dost hlíny. Chytl jsem Benjamina za ruku. „To už dodělá hrobník. Pojď se umýt.“

„Kytku, tati, zapomněli jsme tam hodit kytku,“ vzpomněl si.

„Máš pravdu.“ (Prve jsem ji položil na sousední hrob.) „Tak ji tam hodíme teď.“

„Ale musíme ji zaházet, tati.“

Byl jsem rád, že hrnutí hlíny skončilo. „Už ne. Nech ji tak,“ snažil jsem se ho přesvědčit. „Mně se to takhle líbí.“

„Tak dobře,“ pokrčil smířlivě rameny.

Hodili jsme dolů každý jednu nesvázanou kytici a šli jsme ke kovovému umyvadlu u zdi hřbitova. „Ty vypadáš. Ukaž.“ Snažil jsem se oklepat alespoň kalhoty, ale hlína byla po včerejším dešti vlhká.

Benjamin se na mne podíval provinile. „Nezlob se, tati.“

Položil jsem dlaň na jeho hlavu – dělával jsem to rád a často. „Já se přece vůbec nezlobím.“

Viděl jsem, jak se mu ulevilo.

Vydali jsme se dolů k městu. Jakmile jsme sešli několik desítek metrů, dolehl k nám hukot přeplněných silnic a rozjíždějících se autobusů. Myslel jsem na dobu, kdy jsem byl starý jako on. Jak bych tenkrát vnímal, kdyby moje matka zemřela? Nedovedl jsem si to představit. Na jednu stranu jsem si matky příliš nevážil – několik měsíců v roce vždy trávila v psychiatrické léčebně v pražských Bohnicích. Nezakusil jsem opravdu čiré, zářící mateřství. Na druhou stranu by se mi ale i tak zhroutil celý svět. Totalitní komunistický režim, který v té době v Čechách vládl, nedával mnoho možností. Už jenom to, že každý musel chodit do práce. Říkali tomu právo na práci a hned dodávali: povinnost pracovat. Jak by se o mne otec staral?

Moje dnešní situace byla jiná. V posledních letech jsem hodně vydělával krátkodobými investicemi do akcií a v době, kdy Benjaminova máma zemřela, jsem neměl jiné povinnosti než ty, které jsem si uložil sám.

Přišli jsme k zaparkovanému autu. Před pohřbem jsem parkoval do stínu, ale slunce se mezitím posunulo a pražilo nyní na sklo i lesklou kapotu. „Počkej,“ napadlo mne, „sundej si to.“ Ukázal jsem na zablácené kalhoty a košili. „Stejně tam bude horko.“

Pomohl jsem mu, aby se nezamazal ještě víc. Vklouzl do auta bos, jen v triku a slipech. „Kam pojedeme, tati?“

„A kam myslíš?“ Ukázal jsem na jeho holé nohy. „Chtěl bys snad do divadla?“

Dětsky se rozesmál.

Zatímco jsme ujížděli pražskými ulicemi a já sebevědomě řídil, uvědomil jsem si, že od teď záleží jen na mně, jak budeme žít. Držel jsem volant oběma rukama a připadal jsem si jako kormidelník a zároveň kapitán. Už tedy žádný ohled na její úzkostné potřeby, už žádné nekonečné dohadování. Můj život nyní opět patřil jen mně – ubíral se k horizontu jako alej vzrostlých stromů. Možná právě tehdy, někde na městském okruhu o třech jízdních pruzích, se ve mně probudila dávno zasutá myšlenka vydat se na cestu. Byl to zatím jen záblesk, pocit. Potřeba naplnit život společně s Benjaminem – otec a syn – tak, jak jsem to vnímal od jeho narození. Asi že se na mámu nemohl zcela spolehnout, byl jeho vztah ke mně bezmezně důvěřivý. A ze stejného důvodu jsem já za něj cítil absolutní odpovědnost. Zdál se mi nezměrně milý a křehký. Když mu byly dva roky, málem se mi udusil při nějaké nemoci. Byl jsem s ním zrovna na chatě pod horami a tu noc padal mrznoucí déšť. Auto, silnice i stromy kolem, to vše se pokrylo vrstvou ledu. Vezl jsem ho podhorskou krajinou, zatímco on, sípějící, žvatlal něco o světýlkách. Často jsem si potom představoval, že spolu jdeme vozovou cestou po úbočí nedalekého kopce, ruku v ruce. Vyjdeme brzy ráno, a v poledne nás už místní lidé vidí vysoko na nebi stoupat po bělostných obláčcích. Taková byla putování, o nichž jsem snil – daleká a bez návratu, při nichž poutníci sejdou z očí i z myslí.

Jsou v domě nemocných duší a na hřbitově bezejmenných

Náš byt na okraji Prahy vůbec nebyl luxusní a vlastně neodpovídal mým možnostem. Byl to trochu větší byt v panelovém sídlišti, nic víc. Vedle Benjaminovy mámy jsem neměl vůli ani chuť něco měnit. Vytvořit krásné bydlení by mělo smysl s někým, s kým by bylo krásné žít.

Hned v předsíni jsem pochopil, jak nám tady teď bude těžko. Na věšáku ještě visel její plášť, u dveří se válely její boty. Nehybný vzduch byl načichlý letitými usazeninami. Chystali jsme se zmizet každý ve svém pokoji. Zazvonil telefon. Její otec. „Tak už nám snad konečně řekneš, kam jsi ji zahrabal,“ spustil nepřátelsky. (Neprozradil jsem jim místo pohřbu, protože odmítali respektovat, že bych tam chtěl být s Benjaminem sám. Přes můj zákaz by přišli a všechno by pokazili.)

„Jistě že vám to už řeknu,“ nasadil jsem stejně strohý, odměřený tón. „Dostanete se tam…“

„Tak ti pěkně děkuju, že jsi vlastní rodiče nepozval na pohřeb dcery,“ uzavřel otec, jakmile jsem mu popsal cestu, a zavěsil.

Neuběhly ani dvě minuty a telefon zvonil znovu. Tentokrát volal můj otec. „Dej mi, prosím tě, Benjamina.“

Otcův tón byl přehlíživý, až rozkazovačný a v jeho hlase jsem cítil zásadní nesouhlas. Usmyslel si totiž, že každý jiný typ pohřbu než kremace je pro Benjamina nevhodný. Prý už se jinak nepohřbívá a Benjamin si udělá nemoderní představu. Matka se zase obávala o Benjaminovy zjitřené city – nejradši by byla, kdyby na pohřeb vůbec nešel.

„O čem s ním budeš mluvit?“ zeptal jsem se.

„To nech laskavě na mně,“ odsekl on. Měl utkvělou představu, že hraje v Benjaminově životě rozhodující roli a já jen překážím.

„Rád bych, abys vzal na vědomí,“ snažil jsem se ho upozornit, „že pohřeb proběhl tak, jak měl. Není třeba se k tomu vracet.“

„No, hele… do toho, co je mezi mnou a Benjaminem, nemáš vůbec právo zasahovat. Jednou mu stejně všechno řeknu.“

„Co, všechno?“

„No, že… že… že kvůli tobě jeho matku žrali červi.“

Sebevědomá stupidita jeho názorů mne jako vždy vytočila. Rozhlédl jsem se, jestli Ben neposlouchá. Přestože byl zavřený ve svém pokoji, raději jsem ztišil hlas: „Podle tebe jsem ji teda měl mumifikovat?“

„Ty dobře víš, o čem mluvím,“ uhýbal on.

„No ne, počkej,“ nenechal jsem ho vyklouznout. „Jestli chceš být po smrti mumifikován, nezapomeň si to dát do závěti.“

Byl to přesný zásah a otce ovládla zlost. Jako obvykle ji ale přetavil v sebelítost. „To jsem si vychoval synáčka,“ zanaříkal okázale. „Špetku úcty ke mně nemá. Špetku ohledů. Jednou mě nechá pojít na ulici.“

„Tak já zavolám toho Benjamina.“ Položil jsem sluchátko vedle telefonu a šel jsem za Benem do pokoje.

Seděl u svého stolu a něco čmáral, ve skutečnosti ale asi nedělal nic.

„Máš telefon,“ upozornil jsem ho.

Otráveně se na mne podíval a já chápal jeho obavy, že se bude muset vracet k pohřbu.

„Volá dědeček. Pojď si ho vzít.“

„Ach jo,“ prohodil a šel.

Zpovzdálí jsem poslouchal, o čem budou mluvit. Mluvil však jenom dědeček – slyšel jsem Benjaminovo otrávené: „Hm, hm, hm.“

Když konečně zavěsil, odebrali jsme se každý ke své činnosti. Najednou mi bylo těžko. Před chvílí za volantem jsem se cítil skvěle – život mi kynul svými možnostmi a záleželo jenom na mně. Teď jsem se krčil v pracovně a s každou uplynuvší vteřinou jako by mne některá z těch nových možností nenávratně míjela. Neměl jsem žádný plán, žádnou představu, co dělat. A někde v skrytu, dosud neuvědoměná, ve mně zrála myšlenka odejít.

Prozatím jsem o ní nevěděl a namísto úlevy z toho, že mám pohřeb za sebou, mne ochromila úzkost. Viděl jsem, že budu muset naplnit Benjaminův čas – hodinu po hodině. Těch několik dní mezi smrtí a pohřbem bylo tak napjatých, že jsem na podobné úvahy neměl pomyšlení. Zato teď se na mne ztěžka navalily a začal jsem o sobě pochybovat. Copak jsem nějaký mateřský typ? Copak se dokáži zcela odevzdat dítěti? Řešit s ním úkoly, prát mu, hrát s ním přihlouplé hry? Jak jsem se mohl cítit vítězem, když ve skutečnosti jsem normální sobecký muž? Potřebuji přece prostor pro své záliby, svůj volný, nikým nerušený čas. A za zadkem pokud možno trpělivou ženu, která vstane k nemocnému dítěti, vše obstará, usměje se, uvaří…

Snažil jsem se obhájit alespoň tím, že Benjaminova máma měla k ideálu daleko, a musel jsem tudíž hodně zvládnout. Nehledě na to, že si mohu leccos dovolit – jsem bohatý.

Dveře pracovny se náhle tiše otevřely. „Tati…“ Benjamin ani nečekal na můj pokyn a vklouzl dovnitř; rázem byl u mého křesla. „Tati, já nevím, co dělat.“ V jeho očích jsem viděl úzkost.

„Ty nevíš, co dělat?“ podivil jsem se naoko. „No přece tady nebudeme dřepět, když je venku tak hezky. Pojď, zajedeme se najíst.“

„Tak jo,“ souhlasil. „Co si mám vzít na sebe?“

„Něco si vezmi. Přece víš, jak je venku.“

Odešel, po chvíli se ale vrátil. „Já nemůžu najít ponožky.“

„Ponožky? Aha.“ Šel jsem s ním do pokoje. Vysunul jsem nejprve horní polici jeho šatníku. Ležely tam vzorně složené dupačky z doby, kdy byl ještě miminem. Totéž o polici níž. To byla celá ona: ulpívající na minulosti; na drobných věcech. „A kde sis bral ponožky včera?“

Provinile se na mne podíval: „Já jsem si ponožky nevyměňoval.“

„Benjamine,“ podivil jsem se, „je ti osm let. Na takové věci by sis snad už mohl myslet.“

Ustrašený výraz v jeho tváři mne odzbrojil. Vzal jsem ho kolem ramen. „To nic, to zvládneme. Všechno se naučíš.“

Ponožky jsme objevili až v obývacím pokoji pod knihovnou. Stejně tak slipy (chodil týden ve stejných). Nasedli jsme do auta a rychle jsem přemýšlel, kam se vydat. Nejbližší restauraci jsme měli hned za rohem, ale chtěl jsem, aby to byl zároveň trochu výlet. Zamířil jsem na vltavské nábřeží. Už jednou jsem tu s ním seděl – tenkrát jsem se vymluvil ze společné nedělní procházky a vzal ho na lodičky. Dnes byl všední květnový den a terasa byla prázdná. Sedli jsme si tak, abychom mohli sledovat plynoucí vodu. Brzy přišla řeč na to, jak ta voda nakonec skončí v moři a jak se potom odpaří a zase naprší, a na spoustu podobných otázek. U vedlejšího stolu se mezitím usadily dvě dívky – mně na očích. Obě měly příjemný vzhled, nebyly přehnaně nastrojené, ale ani se neodbývaly, a můj zrak k nim sklouzával čím dál častěji. Dokonce jsem přeslechl další Benjaminovu otázku a odpověděl jsem pouhým „hm“. Zatímco Ben mluvil a mluvil, já jsem se odebral do říše snů. Představil jsem si, že bych jednu z těch dívek najal, aby se nám starala o domácnost. Choval bych se k ní vlídně a korektně a brzy bych jí začal imponovat tím, jak se starám o syna a jak jsem bohatý, ale přes to bohatství normální. K úklidu a vaření by jaksi samozřejmě přibyly i sexuální hry. Přitom by se však nepředpokládalo, že bych s ní měl chodit nebo si ji vzít – náš vztah by byl nerovný; služební. Na rozdíl od rutinních prostitutek by do toho ona dávala skutečně sebe, byť by se jednalo o pouhý akt vyhovění, nikoliv o splynutí dvou duší. Představil jsem si různé polohy toho vyhovění a rázem jsem byl pod stolem vzrušený.

Přinesli jídlo a to mne vrátilo zpátky na zem. Musel jsem Benjaminovi nakrájet tuhé maso. Uvědomil jsem si, že je pořád ještě týž den, kdy jsme pohřbili jeho mámu. A my tu sedíme jakoby nic a povídáme si o přírodním koloběhu vody. A jsou teprve tři hodiny odpoledne – do večera spousta času. Snad abychom šli zase jednou na ty lodičky nebo do zoo nebo na Hrad a na Petřín. Jenomže tomu všemu nějak chyběl příběh: proč bychom měli jít zrovna tam? Dnešní den byl přece jen výjimečný.

A potom mne to napadlo: příběh mojí matky, která mi nezemřela, a přece jako bych ji několikrát do roka pohřbíval. Vždy když se ocitla v psychiatrické léčebně v Bohnicích.

„Pojedeme se podívat do jednoho velkého parku,“ řekl jsem.

„A proč? Proč do parku, tati?“

„Uvidíš.“

Zaplatil jsem. Při odchodu se mé oči setkaly s očima jedné z těch dívek. Neuhnula, spíš se zarazila, jako by malinko couvla. Musela zahlédnout něco z mých představ; nebyl jsem jí zcela cizí.

Nábřeží ucpala auta; popojížděli jsme snad půl hodiny a cítil jsem, jak mne město vysává. Možná byla hloupost vydat se tak daleko – mohli jsme si jít raději na hřiště zakopat.

„My jedeme pořád do toho parku?“ ptal se netrpělivě Benjamin.

Konečně jsme se dostali z centra a pak už to trvalo jen nějakých patnáct minut. Zaparkoval jsem u zdi léčebny. Po chodníku, podél odkvétajících šeříků, jsme došli před vstupní budovu, k níž se ubírala dlážděná cesta symetricky z obou stran, jako tomu bývá na zámcích. Panelové sídliště kolem už jakž takž zarostlo zelení a nerušilo nyní tolik jako před lety. Když jsem byl malý, nestálo tady. Tenkrát se léčebna i se svým rozlehlým parkem rozkládala daleko za městem a přijížděl k ní jediný autobus – tím jsme jezdili i my – já s otcem – auto jsme neměli. Všude kolem byla pole, jen před branou malý lesík chránící velikou studnu – původní zdroj vody. Aut tenkrát v Čechách jezdilo málo – nic, co by se dalo srovnat s dnešním provozem. Neubránil jsem se pohnutí nad tím, jak se svět už i během mého života změnil a kolik jsme toho stihli zničit za několik posledních desetiletí.

„To je ten park?“ ozval se Ben.

„To je on. Vlastně to není jenom park. Je to nemocnice.“

„Nemocnice? My půjdeme do nemocnice?“

„Vlastně ano, Benjamine. Tohle ale není obyčejná nemocnice, kde by se ošetřovaly zlomené nohy nebo kde by se operovalo. Tady jsou lidé, kteří mají nemocnou duši. Nebo takoví, kteří v našem světě neumějí žít. Když jsem byl velký jako ty, i mnohem menší, tak moje maminka (tvoje babička) se tady každý rok několik měsíců léčila. Chodili jsme ji sem navštěvovat, jenomže tenkrát děti dovnitř nesměly. Tak jsem většinou čekal tady u vrátnice. Často na tom byla tak, že sem ani nemohla dojít. Občas se ale stalo, že tady byl hodný vrátný a ten mne dovnitř pustil.“ Proč mu to, proboha, říkám? zarazil jsem se. A zamlčel jsem, že když jsem potom matku nalezl v divném zamřížovaném baráku se samými divnými ženami, bylo to pro mne ještě horší.

„A dneska už děti dovnitř můžou?“ divil se Ben.

„Dneska už jo. Uvidíš, že si nás nikdo ani nevšimne.“

„A proč tam teda tenkrát děti nesměly?“

„Protože tenkrát si lidé mysleli, že pro děti není dobré, aby viděly někoho, kdo má nemocnou duši. Tihle nemocní se totiž často chovají jinak, než jsme zvyklí. A kromě toho: tenkrát v naší zemi vládli komunisti a ti zakazovali spoustu věcí.“

Došli jsme k velikým proskleným dveřím z těžkého dřeva. Tady, pod kamenným obloukem, se vcházelo do vstupní haly. Už celých sto let se tu potkávaly dva světy. Vstupní hala patřila k oběma – postávali tady osamělí pacienti, ale zároveň sem mohl vstoupit kdokoliv zvenčí. Překvapilo mne, jak málo se tady uvnitř změnilo. Týž zápach, totéž tlumené světlo, táž ozvěna kroků a hlasů. Na druhé straně se menšími dveřmi vycházelo do parku. „Pojď,“ postrčil jsem váhajícího Benjamina a vyšli jsme na zelené prostranství. Jednou jsem si tu rozbil koleno, když jsem se vrhl mámě naproti. Tady jsem ji vždy zahlédl přicházet a po chvíli mne zase opouštěla – nepochopitelná, cizí, změněná k nepoznání. Ještě léta jsem to nechápal, stejně jako Benjamin asi ještě dlouho nepochopí, co jeho životu přinesl dnešní den – den pohřbu jeho mámy.

„Jé, tady je i kostel,“ podivil se. „A lavičky.“

„Tady je vlastně úplně všechno,“ ujistil jsem ho. „To proto, aby tu někteří lidé mohli prožít skoro celý život.“

„Jako ve vězení?“

Ano, pomyslel jsem si. Ve vězení jich samých. Něco tak složitého a nejasného jsem mu ale nemohl říct. „To ne, Benjamine. Tohle není vězení,“ řekl jsem. „Tady se lidé léčí. Jenomže někteří z nich prostě neumějí být jako my. Bojí se třeba aut nebo se bojí jít nakoupit nebo mají pořád pocit strachu a ani nevědí z čeho. A tak jsou raději tady. Ale je pravda, že jeden pavilon je tady i jako vězení. Tam jsou zavření lidé, kteří něco provedli, ale potom se ukázalo, že nejsou normální – že jsou nemocní.“

„Půjdeme se k tomu pavilonu podívat?“ ožil a zajásal Benjamin.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem. „Je to až úplně vzadu. Cestou ti ukážu, kde tvoje babička bývala nejčastěji.“

Šli jsme. Ach, ten božský klid, uvědomil jsem si, který dávají vzrostlé stromy. Prostranství vévodil červený buk s větvemi tak mohutnými, že byl stejně široký jako vysoký. Ke kostelíku na malém pahorku vedla jen písková cestička – jako by architekt myslel i na to, aby se tu člověk vzdálil všemu rozruchu a odevzdal se matce zemi nebo aby si připadal, jako že se ubírá ke kostelíku někde za humny rodné vesnice, připravený přijmout útěchu, naději a spásu. V době, kdy jsem tu jako dítě navštěvoval matku, byl ale kostel zavřený – komunisté z něj udělali sklad.

Jak jsme našlapovali, v neposečené trávě poskakovaly kobylky, poletovali čmeláci a včely. Myslel jsem na to, jak dobré útočiště tu všichni tito drobní živočichové našli – jak jsou tu bezděčně skryti před smrtícím dechem města. I Benjamina osvěžila tahle písková cesta plná slunce a dal se do běhu. Vyběhl na kamenný taras a skočil dolů. Zopakoval to ještě několikrát a mezitím se k nám přiblížili dva otrhaní pacienti. Užasle na Benjamina hleděli. Byli oba docela mladí – jednomu mohlo být do dvaceti, druhému kolem třiceti, ale z jejich shrbeného postoje a vyprázdněných pohledů jsem usoudil, že se jejich život nejspíš už nadobro nachýlil v nesprávnou stranu. Odumřou tady, zvyknou si, rezignují. Zřejmě jim došlo, že Benjamin se svým dětským elánem sem nepatří, a čímsi je jeho chování přitahovalo – vypadalo to dokonce, jako by marně vzpomínali na své vlastní dětství. Teď si jich všiml i Ben a nejistě ke mně přiběhl. Vzrušeně šeptal: „To jsou nemocní, co tady bydlí?“

„Ano, Benjamine,“ kývl jsem tiše. „Jsou. Ale nemusíš se jich bát,“ dodal jsem rychle.

„Já bych radši už šel,“ navrhl.

„Půjdeme. Chtěl jsi k tomu vězení.“

„No,“ zaváhal, „možná bysme tam mohli jít až jindy. Zase tak moc se tam netěším.“

„Jen pojď, přece se nebudeš bát.“ Vzal jsem ho za ramena a prošli jsme kolem těch dvou.

„Dobrý den,“ pozdravili úslužně.

„Tati, tati,“ vzrušil se Benjamin, „oni tě znají.“

„Určitě ne. Pozdravili mne, protože si nebyli jistí, jestli nejsem doktor.“

„Ba ne, tati,“ trval Ben na svém. „Já myslím, že tě znají.“

„Jak by mě mohli znát?“ zasmál jsem se.

„Protože jsi sem chodil za svou maminkou.“

Příjemně mne překvapilo, jak rychle tu informaci přijal, a dokonce ji použil. „Benjamine, když jsem sem já začal chodit za mámou, tihle dva ještě nebyli na světě. Tamhleta stará paní,“ ukázal jsem dopředu na chodník, „ta už tu možná v té době byla.“ Ploužila se tam na oteklých nohách, ale vlastně ani nemusela být tak stará. Jenom podivně ustrnula (jako by její duši někdo zalil do skla) a to se promítalo do každého jejího pohybu. Znal jsem tenhle druh strnulosti až příliš dobře. A představil jsem si, jaké to musí být: uváznout tady. Kolik skryté bolesti pro toho, jehož tužby přese všechno směřují ven – k osudu, který ztratil. Ale kolik útěchy a uklidnění pro toho, jehož tužby se sem již navždy vtěsnaly. Vždyť co je nakonec smutného na tom belhat se den co den po asfaltu zdejších cest – alejemi listnatých stromů? Co smysluplnějšího děláme my tam venku? Uvědomil jsem si, že i moje tužby směřují mimo můj život – léta jsem nezakusil pocit naplnění. I já jsem žil uprostřed zdí, které jsem si sám vystavěl, a až teď, když moje žena zahynula, se mělo s konečnou platností ukázat, jestli jsem schopen odejít.

Minuli jsme kostel a hospodářské stavení a ubírali jsme se do odlehlejších částí parku. Minuli jsme i pavilon, ve kterém matka často pobývala. Jednou jsem se jako malý kluk dostal až sem. Matka stála v otevřených dveřích pokoje a nějaká nepříjemná žena vykřikovala: „On se stydí; podívejte, jak se stydí.“ Nemohl jsem pochopit, proč máma nejde s námi. Proč raději bydlí tady, ve společnosti tak podivných lidí.

„Ale tati, tady jsou na oknech mříže,“ všiml si Ben. „To už je to vězení?“

„Tohle ještě ne. Vězení je tamhle vzadu.“

Zatímco jsem to říkal, ozval se odkudsi zevnitř srdceryvný ženský křik. Snad jsem ho sem neměl brát, pomyslel jsem si.

„Co to je?“ vylekal se.

„I když se to dá těžko představit,“ snažil jsem se mu vysvětlit nevysvětlitelné, „mít nemocnou duši přináší hodně utrpení. Bolí to možná víc než třeba noha nebo břicho. Bolí to jiným způsobem, který si nikdo neumí představit, dokud to sám neprožije. Ty mříže jsou tam také proto, aby si takový člověk neublížil a třeba neskočil dolů.“

„A babičku to taky tolik bolelo?“

Hrdlo se mi stáhlo. „Určitě,“ řekl jsem. A věděl jsem, že znám jen nepatrný zlomek. Matka musela vytrpět ještě mnohem víc, než si kdy dokáži představit. Byl vlastně zázrak, že se vždy dokázala vrátit a jakoby nic s námi žít.

Ukázalo se, že vězeňský pavilon byl patrně už dávno zrušen. Ostnaté dráty zmizely a jen vysoká zeď kolem dvora připomínala, že se tu kdysi procházeli odsouzení. Zamířili jsme s Benjaminem k východu. „To je všechno?“ zeptal se zklamaně.

Napadlo mne, že bych mu ještě mohl ukázat starý ústavní hřbitov, asi dva kilometry odsud, na kraji lesa, vysoko nad řečištěm Vltavy, zarostlý břečťanem – tichý a pustý. Samozřejmě jsem si hned uvědomil, že asi není vhodné tahat ho dnes ještě jednou na hřbitov, cosi mi však zároveň říkalo, že je to možná právě naopak: když už se stane, že člověk potká smrt, nemá ji obejít. „Ještě to není všechno,“ řekl jsem tajemně.

„Ještě mi něco ukážeš?“

„Uvidíš.“

Než jsme se dostali ven, vyprávěl jsem mu, že tady kdysi byl dokonce rybník; pacienti v něm chytali ryby a také se tam pěstovalo rákosí, ze kterého potom jiní pacienti pletli košíky. Přišlo mi úžasné, že má park takovou historii; viděl už tolik osudů. Jen kolik kluků sem za tu dobu muselo chodit za některým z rodičů – tak jako já. Kolik příběhů lásky zde započalo poslední kapitolu. Jiné nemocnice neměly tuhle osudovost. Lidé se tam dostávali náhodně nebo přinejmenším jejich nemoc nesouvisela tak jednoznačně s nimi samými. Zato sem se často dostávali lidé přecitlivělí – až moc vnímaví s duší příliš jemnou, než aby dokázali snášet každodenní prázdné žití. Park byl jejich dušemi prosycený.

Znovu jsme se ocitli na prostranství mezi kostelem a hlavním vchodem. „Co mi teda ještě ukážeš?“ divil se Benjamin.

„Pojedem kousek dál.“ Právě jsme procházeli vstupní halou. „Všimni si, jaký je tady příjemný klid,“ upozornil jsem ho. „A za chvíli, tam venku, se to změní.“

V autě jsem začal váhat. Svět bolavých duší zůstal za našimi zády a nebylo vůbec jisté, že se nám podaří znovu do něj vstoupit na opuštěném léčebenském hřbitově. Byli jsme opět lidé praktičtí; dnešní.

„Můžu se večer dívat na ten fotbal?“ potvrdil mé úvahy Ben.

Nezlobil jsem se na něj. Sice dnes pohřbil svou mámu, ale svět se kvůli tomu nezastavil. Věděl jsem, že se budu dívat také. Oba jsme potřebovali svou dávku masové zábavy, která přece byla všudypřítomná a vytvářela dokonce patníky našich životů: od kvalifikace ke kvalifikaci, od mistrovství k mistrovství. „Budeme se večer dívat spolu,“ přisvědčil jsem. „Nejdřív ale někam zajedeme.“

„Mně už se nikam nechce.“

„Bude to zajímavé místo. Uvidíš.“

Jel jsem na vzdálený roh parku a potom do protějšího svahu. Malé domky se tu příjemně krčily, zatímco vysoko nad nimi na protějším kopci se nepatřičně zvedaly paneláky. Zastavil jsem u kamenné zdi bývalého ústavního statku a vedl jsem Benjamina kolem opuštěného dětského hřiště na zalesněný ostroh nad vltavským údolím. Slunce už zapadlo a dolů na cestu se snášel soumrak. V hustém jarním porostu se ozýval přerývaný šustot ptáků. Tudy asi kdysi vozili rakve, myslel jsem si. Nebyl u toho nikdo nezasvěcený a většinou vůbec nikdo. Ti, kteří skončili na ústavním hřbitůvku, museli být nejopuštěnější z opuštěných; chudí a bezejmenní.

„Kousek dál v lese je tu malý hřbitůvek, kam kdysi pohřbívali pacienty, kteří tu umřeli,“ prozradil jsem Benovi cíl naší cesty, aby nebyl netrpělivý.

„Na nemocnou duši se může i umřít?“ podivil se.

„To nevím – nemuselo to být nemocnou duší. Někteří nemocní tu prostě zestárli a třeba už nikoho neměli, tak když umřeli, pohřbili je tady. Umřeli třeba jenom proto, že už byli hodně staří.“

„Máma nebyla stará, viď?“

„Ne, nebyla. Máma byla mladá.“

„Úplně mladá taky ne,“ opravil mne. „Spíš tak někde uprostřed.“

„Máš pravdu – to jsi řekl pěkně. Dokonce se tomu tak říká: střední věk.“

Prošli jsme kolem zahrádkářské kolonie, která tu vznikla na sklonku komunismu a vzala tomuto místu jeho nedotčenost. Hlavně o víkendech, kdy posedlí zahrádkáři za zvuku rádií a za družných hovorů náruživě ryli v zemi, opékali špekáčky a káleli do okolního lesa, bývala všechna posvátnost, provázející obvykle místa posledního odpočinku, nenávratně pryč.

Dnes večer byla zahrádkářská kolonie liduprázdná. Vepředu se už objevila původní hřbitovní zeď. Hřbitov měl čtvercový půdorys a dovnitř se vcházelo dvěma brankami umístěnými proti sobě – jednou od severu a druhou z jihu. Už léta bylo zamčeno – nezbývalo než přelézt. Vysadil jsem Bena nahoru a vyhoupl jsem se za ním. Před námi se otevřel zšeřelý a při prvním pohledu nečitelný prostor úplného ticha, hloubky a tajemného spočinutí. „Kde jsou hroby?“ podivil se Benjamin.

„Vidíš ty nenápadné kopečky mezi stromy? Jsou zarostlé břečťanem, takže je těžko rozeznáš. Zemřelí tu neměli kamenné náhrobky. Jen železné cedulky s čísly.“

Seskočil jsem na druhou stranu a postřehl jeho váhání. „Možná nějakou tu cedulku najdeme,“ lákal jsem ho.

„Vážně?“ Odhodlaně mi skočil do náruče.

Má obava, že se nedokážeme znovu oddat oné neopakovatelné atmosféře, jež byla přítomna v léčebně, se ukázala zbytečnou. Neznal jsem jiné místo, kde by si člověk uvědomil více než tady, co to je být opuštěný. Tyto mrtvé nikdo nechtěl, neznal, nečekal. Zbavili je majetku, pokud nějaký kdy měli, zbavili je svéprávnosti, zastrčili je do nejvzdálenějších koutů své mysli, až nakonec na ně opravdu zapomněli. Byli tu jistě i tací, kteří opravdu nikoho neměli – nalezení bůhví kde, ztracení, neschopní, postižení. A ti všichni tu spali spravedlivým spánkem, jenž jim byl úlevou, a zdejší příroda jim otevřela náruč – přijala je.

Zamířili jsme z jediné cesty doleva po zeleném břečťanu. „Tak vidíš, Benjamine. Tihle lidé byli nemocní, a ještě k tomu neměli nikoho, kdo by je měl rád. To my dva na mámu nezapomeneme. Zůstala v našich srdcích, všude si ji poneseme s sebou. Bude s námi žít.“

Večer jsme se dívali na fotbal. Česká republika vedla jedna nula, ale nakonec prohrála dva jedna a byla vyřazena. Zklamaní jsme šli spát.

Mají spolu žít každý den

Následující dny jsem si připadal jako v pasti. Ráno s Benjaminem do školy, potom rychle vyřídit pracovní záležitosti a po poledni ho už zase vyzvednout, pak s ním jít třeba na jeho atletický trénink, dělat s ním úkoly, mezitím telefonovat, mýt nádobí, dokonce prát. Ale co dál? říkal jsem si. Co za týden, co za rok, co za deset let? Bál jsem se, že mne ten koloběh pohltí. Vnořím se do něj – už ani nebudu mít čas, abych se na okamžik zastavil a uvědomil si, že je to všechno jen čiré bláznovství. Přestože jsem se den co den uklidňoval, že pracovat vlastně nemusím – že jsem zabezpečený, když ne nadosmrti, tak alespoň do doby, kdy se Benjamin osamostatní – práce se valilo víc a víc a já ji nedokázal odmítat – můj život byl jako šílený úprk v kruhu, stejně jako život většiny lidí.

Benjamin v těchto prvních dnech velmi zvážněl, snad i vycítil, pod jakým jsem tlakem. Jeho oči ztratily pronikavost, jeho záda se nahrbila a hlava klesla mezi ramena. Když mi v poledne mával ze dveří školní jídelny, nebyl to ten divoký kluk plný zvídavosti a neklidu jako dřív. Obvykle teď jen malinko přidal do kroku, ani si nepovyskočil a nedal najevo radost, jíž bych se snáze utvrdil v klamné jistotě, že věci jsou tak, jak mají být.

Jednou večer, když jsem seděl u jeho postele, mne něžně chytil za ruku a podíval se na mne zkoumavě, jako by se bál zeptat na něco důležitého.

„Copak, Benjamine,“ povzbudil jsem ho.

„Tati, kdyby byl Bůh, tak by zlobiví kluci skončili v pekle?“

Čekal jsem něco úplně jiného – nějakou souvislost s mámou. Teď mne nejprve napadlo, že asi něco provedl. „Jsem si jistý, že žádné peklo tak, jak si je lidé dříve představovali, neexistuje,“ snažil jsem se ho uklidnit. „I kdyby byl Bůh, tak by to ještě neznamenalo, že by bylo i peklo s čerty a nějakými útrapami pro ty, kteří byli zlí. Možná by se ale peklem myslelo něco trochu jiného, protože nějaká spravedlnost by měla být, viď. Aby na tom hodní nebyli stejně jako zlí. Peklo by třeba mohlo vypadat tak, že ti, kteří byli zlí, by se po smrti nedostali k Bohu – zůstali by sami, ztracení někde ve tmě se vším zlým, co napáchali. Ty se toho ale nemusíš bát. Určitě jsi neudělal nic tak hrozného, aby tě kvůli tomu Bůh přestal mít rád.“

„To je škoda, že zlobiví kluci nepřijdou do pekla,“ posteskl si však Ben.

Pochopil jsem, že jde asi o něco jiného. „A co tak hrozného ti kluci udělali, že bys jim přál, aby skončili v pekle?“

„Oni mi vyhazují učebnice, kopou mě a pořád se mi smějí.“

Bodlo mne u srdce. Můj křehký, milovaný Benjamin, kterého jsem toužil ochránit od všeho zlého, se stal obětí dětského násilí. Ano, dovedl jsem si to představit. Jiní kluci v jeho věku už byli otrlí, mleli o všem možném, o sportu, o večerních filmech, o počítačových hrách, o zbraních. Nebyl jsem přítelem nějaké zvláštní změkčilosti, to rozhodně ne. Ani jsem Benjaminovi nechtěl vyšlapávat cestičku. Nicméně jsem chápal, že za tohle asi vůbec nemůže. Jestli bude přemýšlivý a citlivý, jestli si zachová svůj dětský svět, zkrátka jestli se bude jakkoliv odlišovat, vrstevníci mu to spočítají. To až v dospělosti si člověk může obhájit být jiný. V dospělosti se lze mnohému vyhnout – rafinovaně volit cestu. Nepoměřovat se s davem, nepodávat ruku násilníkům, nevylévat své srdce cynikům. I tak je to těžké a málokomu se to podaří.

„To by neměli dělat,“ řekl jsem.

„Já jim taky říkám, že to nemají dělat.“

„Jestli tě to opravdu trápí a dělají to často, budeš to muset říct paní učitelce,“ poradil jsem mu.

„Ale já jsem to paní učitelce už řekl. Řekla, že nemám žalovat; že si to musíme vyřešit mezi sebou, ona že nám nebude domlouvat, jak se k sobě máme chovat.“

Zatracená koza, pomyslel jsem si. Jak dobře jsem znal tohle rovnostářství: to si vyřiďte spolu, tím mě neobtěžujte. Který dospělý by měl rád dítě, jež má potíže? Který dospělý by se dokázal postavit čelem k něčemu, s čím si neví rady? To, co prožíval Ben, jsem znal i ze svého dětství. Také jsem na základní škole těžko hledal kamaráda, se kterým bych trávil školní přestávky. Teď, s mnohaletým odstupem, jsem si však musel přiznat, že ani na mne jako na kamaráda nebylo spolehnutí. Docela šikovně jsem proplouval – uměl jsem se zavděčit různým partám a často jsem se vyhnul násilí jen tím, že jsem místo sebe nastrčil někoho jiného – hloupějšího a bezbrannějšího, než jsem byl já. Navíc jsem se uměl zavděčit i učitelům, takže když jsem zorganizoval, aby jednomu většímu klukovi podrželi zlí kluci z naší třídy ruku na topení, nikdo neuvěřil, že bych v tom mohl mít prsty, a vyloučil to dokonce i sám postižený. Ano, byl jsem docela šikovný. Přesto jsem se ve škole často bál – hlavně na záchodech a v šatně před tělocvikem. Co tedy honem říct vlastnímu milovanému synovi, který navíc ztratil mámu? Že není způsob, jak ho ochránit? Že já, jeho tatínek, kterému tolik důvěřuje, si s tím nevím rady? Na druhou stranu: copak mohu přijít do třídy a začít to řešit místo něj? Mám snad ty malé spratky zastrašit? Pohrozit jim, že je profackuju, až je doma nepoznají? Rozpoutat nekonečný kolotoč odplácení?

„Tak víš co, Benjamine, já za paní učitelkou zajdu. Mě nemůže odbýt jako tebe. Dá si pak na ty kluky pozor.“

Vděčně se ke mně přitiskl. „Půjdeš tam už zítra, tati?“

„Hned zítra paní učitelce zavolám a domluvím si s ní schůzku.“

„Tak tedy pozítří?“ slevil a úpěnlivě se na mne zadíval.

„Nejspíš pozítří.“

Pozítří jsem Bena odvedl na atletiku a vrátil jsem se do školy na domluvenou schůzku. Paní učitelka byla vysoká, feministicky působící žena kolem padesátky. Ujistila mne, že o tom problému ví a dává pozor, aby „chlapci“ Benovi neubližovali – zvlášť teď, když ho potkalo takové neštěstí, nezapomněla dodat. Upozornil jsem ji, jak je pro Benjamina důležité, aby právě teď cítil něčí oporu a věřil ve spravedlnost. Tvářila se, že mi rozumí. Vycítil jsem však, že jí silnější hrubí kluci vlastně imponují – reprezentují už přece jen mužský prvek a jí se líbí být jejich vládkyní. Přesto jsem se srdečně rozloučil. V tuto chvíli jsem nemohl udělat víc.

Po hodině jsem se pro Bena stavil na hřiště a hned jsem viděl, že je nějaký otrávený. Však také hned spustil: „Tati, já sem už nechci chodit.“

„Co je?“ nechápal jsem. „Co se stalo? Přece tě atletika vždycky bavila.“

„Je to námaha. Už mě to nebaví.“

„Ale jo, chci. Ale my stejně neskáčeme. Jen se pořád rozcvičujeme a pobíháme, pobíháme a děláme dřepy…“

„A ty si myslíš, že jsi chytřejší než trenér? Že víš lépe než on, co dělat? Nedošlo ti, že třeba zrovna dřepy posilují nohy a to se pro skok hodí?“

„No jo,“ souhlasil chabě.

„Asi máš pravdu, tati,“ uznal. „A myslíš, že ty tři metry skočím do prázdnin?“