LEDA 2023

Z angličtiny přeložil Benjamin Kuras

First published in Great Britain in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture

Copyright © Katie Green, 2022

Translation © Benjamin Kuras, 2023

Cover © René Senko, 2023

© LEDA, spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-886-0

Tato kniha je věnována všem Juliím Birdovým tohoto světa – těm laskavým, činorodým i trochu všetečným ženám, které hýbají světem.

1

Julia postávala v hlavních dveřích, objímaná popínavou voňavou purpurovou vistárií, a mávala na rozloučenou manželovi – přesněji exmanželovi – když startoval své auto a pomalu od ní odjížděl.

Tak dobře si pamatovala tvar jeho hlavy, teď jen té horní půlky vyčnívající nad záhlavní opěrku sedadla. Tak trochu vejcovitá – nikdy mu to sice tak neřekla – a nahoře drobátko špičatější než ta druhá hlava na vedlejším sedadle, o pár centimetrů níž než hlava jejího exmanžela.

Všimla si, jak se jeho hlava rychle a úzkostlivě otáčela vlevo-vpravo-vlevo, zda odněkud něco nepřijíždí, než sám zahnul. Jak nejprve opatrně popojel vpřed, než zrychlil na silnici, trochu příliš prudce. Všechno tak dokonale a povědomě známé.

Jejich manželství skutečně a natrvalo skončilo a ona se s tím zcela smířila. Jen tak ze zvyku a z ničeho jiného občas zapomínala na to „ex“, dokonce i ve svých myšlenkách. Na ta dvě písmenka připomínající konec téměř třiceti let pohodového soužití. Vlastně také jen ze zvyku spolu celé ty roky zůstávali.

Zvyky. Ty teď měly být odhozeny a nahrazeny novými dobrodružstvími zde v Cotswolds, kde právě začínala nová etapa jejího života. V tomto pěkném domku. Kéž by aspoň věděla, co vlastně dělat.

Julia nikdy neznala volný čas. Připomněla si, že se vlastně po celý svůj život snažila žádný volný čas nemít. Pracovala, nic víc. Svědomitě, oddaně, soustavně pracovala. Jenže s tím je teď konec. Její dlouholetá kariéra sociální pracovnice, stejně jako její manželství, skončily. A stejně jako její manželství skončila ta kariéra, náhle, za okolností, na něž by raději zapomněla – třebaže ji všichni ujišťovali, že co se stalo v jejím manželství i v práci, nebyla její vina.

Ale tyhle starosti teď hodí za hlavu. Zbavit se všeho starého, říkala si v duchu Julia, když se vracela do předsíně a zavírala za sebou dveře. Ty byly tak bytelné, že se zabouchly hezky hlasitě.

Prošla do obývacího pokoje zalitého jemným světlem pozdního odpoledne, v naději, že se jí nabídne nějaká užitečná činnost. Sáhla po váze plné lučních květin a travin, aby je trochu načechrala, ale zarazila se. Natrhal je a pečlivě naaranžoval Christopher – ten s tou méně vejcovitou hlavou – tak, aby vypadaly dokonale divoké a do džbánu umístěné nedbale. Julia nebyla od přírody zběhlá v aranžování a ten jejich celkový vzhled by jistě jen pokazila. Cítila se trochu zahanbená, že nový milenec jejího manžela – exmanžela – se uměl o domácnost starat líp než ona.

Zvedla polštář a zase jej položila na stejné místo. Narovnala na stěně malou olejomalbu mlýnského kola, třebaže Peter ji ještě téhož dopoledne pečlivě pověsil s pomocí měřicí pásky a tužky dokonale rovně. Přejela prstem po kávovém stolku, zda na něm není prach, ale prst zůstal čistý.

Peterova a Christopherova živost, srdečnost a výmluvnost se po jejich odjezdu do Londýna z domku vytratily a zavládlo v něm ticho. Na stolku vedle pohovky zůstávaly jako jediná stopa po návštěvnících jen prázdné šálky od čaje.

Na chvilku zapochybovala, zda přestěhovat se na vesnici nebylo ukvapené rozhodnutí. Když se s Peterem dohodli, že se rozejdou a prodají londýnský dům, a když v práci dala výpověď, rozhodla se z města odejít za důkladnou změnou. Chabě promyšleným rozhodnutím, pro ni netypickým, zvolila toto místo jen díky několika příjemným víkendům, jež zde trávila s kamarádkou Tabithou, která se sem přistěhovala před patnácti lety, když se rozpadlo její manželství. Co když to byla chyba?

Juliiny pochybnosti přerušil hluk otvíraných domovních dveří. Trochu se lekla. Vloupání? Vandalové? Měla raději zamknout.

„Kdo je tam?“ zvolala hlasitě, aby příchozího zastavila.

„Kde jsi?“ ozval se ženský hlas.

Takže žádný lupič, ale Tabitha, její nejdávnější kamarádka. Takhle tedy bude vypadat život na venkově? Lidé vám prostě budou vcházet do domu bez zaklepání?

„Už jdu,“ odpověděla, jak přecházela do úzké předsíně. „Jsem ráda, že jsi to ty. Už jsem se bála, že jde zloděj.“

„Co blázníš,“ zasmála se Tabitha a pověsila si kabát na hák zatlučený do dřevěného prkýnka vedle domovních dveří. Byla drobná a musela si stoupnout na špičky, aby tam dosáhla. „Kdo kdy prosím tě slyšel takový nesmysl? Zloději? V Berrywicku žádné zloděje nemáme. Akorát jednou nám jedna zamilovaná puberťačka ukradla z knihovny výtisk Příběhu lásky, šoupla si ho pod kabát. To je asi tak vše na téma zloději.“

„Co jste s ní udělali?“

„Co? No, jen jsem jí řekla, aby knížku vrátila. Tak ji vrátila. A ještě mi napsala omluvu, upřímnou, ale plnou hrubek. Do knihovny chodí dál a už o tom nemluvíme.“

Julia si vzpomněla na vlastní nepříjemnosti s mladistvými delikventy a utěšovala se, že vesnický život by mohl být přece jen příjemná změna.

„Tak to ráda slyším. Promiň, v práci jsem poznala hodně lidí z těch nejhorších stránek. Udělalo to ze mě cynika.“

„Takže štěstí, že ses přestěhovala sem – doufám, že ještě zavčas, aby ti to vzkřísilo víru v lidstvo... Hyacinty,“ pochválila Tabitha těžkou vůni stoupající z modrobílého čínského květináče se třemi bílými cibulkami na stolečku v předsíni. „Nebeská vůně.“

„To Christopher…“ vysvětlila Julia.

Její kamarádka se kolem ní protáhla do obývacího pokoje, kde zůstala stát, ruce založené na bocích, obhlížela pokoj a pochvalně pokyvovala hlavou. Tím pokyvováním lehce rozcinkala svoje náušnice a náhrdelník. Julia si raději zdobila uši perlovými pecičkami, takže si vedle Tabithy vždycky připadala jako vypelichaná slepice vedle páva. Když byly mladší, Tabitha mívala vlasy upravené do komplikovaných copů a spletenců, ale teď, co zestárly, si ty své šedivějící kudrny nechávala volně splývat. Julia se s ní seznámila první školní den – byla okouzlená jejím živelným temperamentem a tím, jak se v Tabitině přítomnosti pokaždé dělo něco zábavného. Zůstaly nejlepšími kamarádkami po celou školní docházku, na univerzitě, během manželství, mateřství i rozvodů. A teď tedy zase bydlely v téže vesnici. Julia si nedovedla představit, co by si bez Tabithy počala.

„Páni, ale že jsi to tu nádherně vylepšila,“ řekla Tabitha, jak se rozhlížela kolem. „Skoro to tu nepoznávám. Je to tu tak... hezké. Útulné. A elegantní A ty květiny!“

„Christopher,“ řekl Julia opět.

„Teda páni, to máš štěstí, že ho máš,“ řekla Tabitha, ale pak se začervenala a koktala: „Teda, nemyslím ten rozvod, samozřejmě, nebo ten, víš, ten vztah... Teda Peter...“

„Je to fajn, asi mám štěstí. Jestli se můj manžel mermomocí musel zabouchnout do někoho jiného, tak už mě nemohlo potkat nic lepšího než Christopher. Je moc hodný a ví si rady se zahradou a tak.“

„Jasně, mít v rodině zahradníka je užitečné.“

V této chvíli si asi vzpomněla, že Peter se s Christopherem setkal a zamiloval se do něho, když ho Julia zaměstnala na předělání jejich malé zadní zahrádky. „Teda kruci, promiň, co to plácám…“

„Nic si z toho nedělej, mně je to taky trochu trapné, ale zvykneš si na to. Já jsem si taky zvykla. Každopádně měl hodně dobrých nápadů. Chceš se podívat?“

Další půlhodinu strávily příjemnou pomalou procházkou Juliinou zahradou, se zahradnickými komentáři prokládanými vesnickými klepy a událostmi. Zahrada nebyla velká, ale i tak měla místo na záhony osázené keříky straček, růží, levandulí a jiřin. Na samém okraji rostlo několik stromů. Julia a Tabitha na ně pěly chválu, na každý zvlášť. Rozpovídaly se o tom, kam umístit krmítko pro ptáky. Shodly se, že ten malý trávník se bude snadno udržovat a skvěle se na něj v létě vejde i pár lehátek a džbán s limonádou nebo s koktejlem Pimms. Julia si libovala v představě, jak se svou starou spolužačkou pěkně sedí na sluníčku, zatímco ptáci vyzobávají krmítka, a vedla ji k boční straně domku, po chodníčku, který odděloval tu bujnou květinovou zahradu od zadní zahrádky. Dlážděný chodník směřoval k zadní brance.

„Tohle bude moje zeleninová zahrádka. Byla hodně zanedbaná. Ten stařičký pár, co tu předtím bydlel, už několik posledních let neměl sílu o ni pečovat, ale Christopher mi ji pořádně naplánuje a pomůže mi ji oživit.“

Obhlížely spolu ten trávníček, dva ovocné stromky, nevyužité květináče a bortící se dřevěnou boudu v koutě.

„Projekt!“ zvolala Tabitha nadšeně. „Přesně to, co potřebuješ, aby ses tu usadila. Už hořím zvědavostí, co s tím uděláš. Ráda ti pomůžu, vážně. Bude to zábava.“

„Jo, už se na to těším,“ řekla Julia, třebaže věděla, kolik to dá práce. „Mluvili jsme i o slunečních hodinách, ale líbilo by se mi i ptačí koupadlo. Jo, a budu mít slepice. Udělám jim tu výběh. Možná tamhle, kde je ta stará bouda. Nebo možná u té zadní zdi vedle švestky.“

Julia byla tím slepičím nápadem kupodivu upřímně nadšená. Slepice jsou rozumní a produktivní tvorové. Jako Julia sama. „To je vlastně něco, s čím bys mi mohla pomoct. Potřebuju někoho, kdy by mi stloukl kurník. Znáš někoho ve vsi, kdo by to uměl?“

„Jasně, Johnny Blunt je pro tebe ten pravý. Dělá všechno možné, staví a tak.“

„Skvělé. Dáš mi na něj číslo?“

„Nemám jeho číslo,“ odpověděla Tabitha, jako by ji Julia žádala o něco nehorázného. „Nikdy jsem mu nevolala. Nač taky? Najdeš ho ráno v kavárně. Je tam každý den, přesně v devět, na snídani.“

„V kavárně?“

„Buttered Scone Café. Neříkej, žes ještě nebyla v Buttered Scone Café. Určitě byla. Vždyť jsem tě tam vzala minule, jak jsi tu byla na návštěvě z Londýna, pamatuješ? Obědvaly jsme tam.“

„No jasně, už si vzpomínám. Taková malá kavárnička na druhém konci hlavní ulice. Jedla jsem tam salát s uzeným pstruhem. Ale což tam můžu jen tak vejít a dát se s ním do řeči? A jak ho vlastně poznám?“

„Zeptáš se kohokoli. Nebo ho rovnou poznáš. Nosí modrou pletenou čepici.“

„Takže prostě půjdu do kavárny zítra v devět ráno, oslovím úplně cizího pána v modré pletené čepici a požádám ho, aby mi postavil kurník?“

„Jasně.“

Život na venkově je vážně podivný, pomyslela si Julia, ale napadlo ji, že ji to tu asi bude bavit.

„Tak jo,“ usmála se. „No jo, tak já to teda udělám.“

2

Z manželského života se Julii nejvíc stýskalo po tom, že když sešla dolů na snídani – až poté co si v posteli vypila šálek čaje Earl Grey přinesený na tácku s ranními novinami – našla tam misku chutných ovesných vloček pokapaných medem a zastřešených plátky banánu. To byl Peterův rajón – ten čaj na tácku, ty ovesné vločky s dodatky i to předplatné na noviny.

Zbavit se všeho starého, říkala si, dala vařit vodu a sáhla pro hrnek. Zatímco se voda dávala do varu, prohlížela si obsah ledničky. Za celý týden, co je tu, nekoupila nic kromě chleba, mléka a několika základních potravin. Bylo totiž moc práce s vybalováním krabic. Peter přivezl nějaké kvalitní piknikové potraviny, prý na výpomoc Julii při zařizování domu, jejichž zbytky opuštěně posedávaly v prostřední přihrádce – dva sýry, bio vepřová klobáska z volného chovu, půl kelímku lososové paštiky, kousky salátové zeleniny. Navíc tu bylo půl láhve mléka, kostička másla a dvě pomalu hnědnoucí jablka, která koupila na cestě autem z Londýna.

Z pohledu na ně ji přepadl smutek. Vzchop se, Julie, rozkázala si přísně. Nezbývá než posnídat v Buttered Scone. A bylo rozhodnuto. Teď si dá jen čaj, obleče se a sejde dolů do kavárny za tím modročepičatým stavitelem kurníků. Pak si nakoupí nějaké zásoby a vrátí se domů zaplnit ledničku a spíž asi tak na týden nějakými rozumnými potravinami. Tyto dvě velmi důležité povinnosti vyřídí před obědem a přitom se trochu líp obeznámí s vesnicí.

Už teď se cítila líp, jak na tyto drobné úkoly myslela, a snažila se ze všech sil nevzpomínat na doby, kdy její dny byly naplněny něčím důležitějším. To byla minulost, a už jen to, že si na dnešek stanovila nějaký plán, jí zlepšilo náladu.

Vidíš, Julie? Vždycky se cítíš mnohem líp, když si něco naplánuješ, říkala si. Zahoď chmury a začni žít svůj den. Máš toho hodně na práci. Pokaždé když se takto přísně napomínala, přecházela do hlasu své zemřelé matky, do odsekávaného a adresného tónu. Pro nějakého psychologa by to bylo téma k zamyšlení, ale pro ni bylo důležité, že to zabíralo. Cítila, jak ji to posiluje.

Počasí bylo nádherné. Noční déšť osvěžil vzduch a obloha byla jasně modrá. Julia vyšla z domku a zamkla za sebou dveře. Přes Tabitino ujištění, že v Berrywicku se nekrade, raději nechtěla pokoušet osud.

Kráčela rázně svou uličkou, minula dva sousední domky – oba podobné jejímu, stavěné ze starého kamene. Kdysi jistě patřily k hlavní budově zvané Big House. Kdyby chtěla, mohla také přejít uličku na druhou stranu a sejít k tomu malému zděnému břehu, na pěšinu táhnoucí se podél říčky tekoucí rovnoběžně se silnicí, po níž cestička dostala jméno Slipstream Lane. Kdyby si zvolila tu pěšinu, mohla by zahnout vpravo, směrem od vesnice a pokračovat podél říčky až k jezeru, kde se podle Tabitina vyprávění scházívali místní lidé na koupání, venčení psů, pikniky, a jakmile zapadlo slunce, chodili tam i mladí milenci. Julia si všimla nějaké ženy, která tu už procházela tím směrem, provázená pěti yorkshirskými teriéry s vrtícími ocásky. Na hlavě měla šátek, v ruce silnou hůl a bylo vidět, že svou ranní procházku bere vážně.

Ale Julia pokračovala svou uličkou doleva a teprve na jejím konci zahnula vpravo, na silnici, která ji vedla přes říčku a na – jak to v duchu nazvala – velkou křižovatku. Na křižovatce se dalo zahnout vpravo a projít skupinkou domků stavěných tak těsně u sebe, že vypadaly jako parta starých opilců vzájemně se podpírajících, ale postupně se víc rozestupovaly a řídly, až silnice nakonec procházela poli táhnoucími se až k sousední vesnici. Kdyby se po této silnici šlo dost daleko, dalo se po ní dojít do Gloucesteru – po starodávné římské cestě, jak se chlubily turistické příručky.

Tohoto rána se Julia rozhodla zahnout na velké křižovatce doleva, na hlavní silnici vedoucí do vesnice. Brožurka o krásách Berrywicku, kterou dostala od realitního agenta, se pyšnila, že Berrywick se, na rozdíl od ostatních cotswoldských vesnic, může pochlubit tradičním městským centrem, takže jste tu mohli najít řeznictví, pekárnu a řemeslnickou prodejnu vonných svíček. Taky se v tomto centru nacházela pošta a knihovna, zatímco nejrůznější restaurace byly roztroušeny po okolí.

Jak Julia pomalu přecházela most směrem ke křižovatce, obdivovala ty pěkné domky, které silnici lemovaly, každý s bohatě osázenou přední zahrádkou. Dalo se snadno uhodnout, proč tato část vesnice přitahovala v létě tolik výletníků. Všechno tu bylo až úsměvně hezké.

Julia přešla přes most a už málem zahýbala, když ji z procházkové pohody vytrhl výkřik.

„Jakeu!“ volal jakýsi hlas znějící jako zasténání zoufalstvím a vztekem. „Ty lumpe!“

Než Julia stačila zjistit, kdo nebo kde je Jake, vrazilo do ní cosi velkého, hnědého a těžkého a porazilo ji to na travnatý okraj vozovky.

Medvěd! – byla Juliina první a naprosto nelogická myšlenka. A ten medvěd ji teď olizoval! Akorát že to samozřejmě nebyl medvěd. Když se Julia konečně vyprostila ze své kabelky, která jí při tom pádu přimotala paži k tělu, a z objetí toho olizujícího medvěda, zjistila, že ta masa hnědého nadšení byl ve skutečnosti ještě nedospělý labrador, za nímž se táhlo uvolněné vodítko. Za ním po silnici běžela rozcuchaná žena a táhla za sebou tři labradorská štěňata.

„Moc se omlouvám, moc se omlouvám!“ křičela v běhu. Doběhla k Julii a odtáhla od ní medvěda – labradora. „Ty jsi takový lotr, Jakeu,“ napomenula psa tónem, z něhož bylo znát, že ho peskovala už mnohokrát předtím. Julii připomínala jednu klientku, s níž spolupracovala, která měla hodně dětí a neustále je umravňovala. Díkybohu, teď už to nebyl její problém. Julia se zvedla a smetla si trávu z kalhot. Nic se jí nestalo.

„Určitě to nedělá pořád,“ uklidňovala tu roztřesenou bytost před sebou. „A je docela fešák.“ Jake zvedl nohu proti blízkému stromu a ošplíchl Juliiny zbrusu nové terénní boty. Julia i Jakeova majitelka zíraly na tento jasný důkaz, že pes pořád ještě lotr je.

„Jsi lotr, Jakeu,“ mumlala majitelka. „Já vám to uhradím,“ dodala s poukázáním na boty.

„Není třeba, až to umyju, budou určitě zas jako nové.“

„Jsem Pippa Bakerová,“ řekla panička lotra Jakea a snažila se Julii přátelsky podat ruku, ale obě její paže byly zaměstnané psími vodítky. „A tohle jsou nejnovější kandidáti na výcvik vodicích psů… Sednout!“ poručila smečce.

Dvě zlatá štěňata a jedno černé dosedla zadky na zem a oddaně k ní vzhlédla. Jake prozkoumával křoví.

„Jsou krásní,“ řekla Julia a každé štěně pohladila, až se jim štěstím zavrtěly ocásky. „Já jsem Julia Birdová. Jsem tu nová. Ráda vás poznávám, i štěňata. Čeká je jistě skvělá budoucnost.“

„Ano, brzy půjdou,“ řekla Pippa a prudce pokyvovala hlavou, až se jí světlé vlasy svázané do ohonu rozhoupaly. „Samozřejmě kromě Jakea. Ten nesložil zkoušky. Neznáte někoho, kdo by chtěl desetiměsíční štěně? Je s ním docela zábava...“

Hleděly spolu na Jakea, který mezitím našel rtěnku, která zřejmě vypadla z Juliiny kabelky, a nadšeně ji chroustal. Jeho hnědý sametový čumák byl hned pomatlaný do růžova.

Pippa Bakerová vzdychla. „To vám taky uhradím,“ a vzala jeho vodítko do ruky.

„Není třeba,“ řekla Julia znovu. „Vypadá to líp na něm než na mně.“

Jake věděl, že se mluví o něm, protože začal zběsile vrtět ocasem a mlátit jím Pippu do nohy. Jeho příbuzní mezitím zdvořile a trpělivě čekali. Jake byl sice zábavný, ale Julia dokázala pochopit, proč by se nedal vycvičit na vodicího psa.

„Tak jo, Jakeu a Pippo. Ráda jsem vás oba poznala.“

„No, to pochybuju,“ odpověděla Pippa. „Povalí vás, počurá vám boty, rozkouše rtěnku. Vsadím se, že tohle je nejhorší den, jaký jste za celý rok zažila.“

„Kdepak, Pippo, tenhle zážitek se nedostane ani do horní desítky.“ Zasmála se Julia, třebaže to byla pravda. Sebelítost je ale na nic.

„Sednout,“ řekla Julia Jakeovi klidným, ale důrazným hlasem, jakým mluvila na své klienty – rozhodně zabral tenkrát u té ženy s tolika dětmi. Jake poslušně dosedl na zem. Sklonila se a podrbala ho na hlavě. Radostí se zavrtěl a měkce a zbožně k ní vzhlédl, ale zůstal sedět, jak dostal přikázáno.

„Jsi skvělý kluk,“ řekla labradorovi. „Šťastný, kdo tě dostane.“

Rozloučila se s Pippou, která na ni a na Jakea hleděla s úžasem. Julia pak pokračovala ke kavárně Buttered Scone a cítila se tímto setkáním překvapivě vzpru-žená.

Johnnyho Blunta našla snadno. Skutečně seděl v Buttered Scone s modrou pletenou čepicí na hlavě a prohlížel si titulky v deníku The Sun.

„Jste Johnny?“ zeptala se Julia a zdráhavě k němu popošla. „Johnny Blunt?“

„Tak mi říkaj,“ odpověděl Johnny tak hlasitě, že dva turisté prohlížející si nějakou mapu u sousedního stolu vylekaně vzhlédli.

„Já jsem Julia Birdová, kamarádka Tabithy. Říká, že byste mi mohl pomoct postavit slepičárnu,“ vyhrkla Julia trochu překotně.

„Čepičárnu? Jakou čepičárnu?“ zeptal se poněkud dotčeně muž.

„Slepičárnu,“ pronesla Julia zpomaleně a zřetelně. „Kurník.“

„Jo slepičárnu, že jste to neřekla hned!“ křičel Johnny.

Vždyť jsem mu to právě řekla, pomyslela si Julia, tak proč mě napomíná? Chtěla mu to říct, ale pak si uvědomila, že on žádnou odpověď nečeká.

„Rád něco stavím,“ řekl Johnny, pořád ještě halasně. „Že jo, Flo?“ volal na procházející servírku.

„To teda stavíš, Johnny,“ usmála se Flo. „Opravdu rád stavíš. Nech tu svou dámu, ať se posadí a poví ti všecko o tom svém kurníku.“

Julia nebyla nadšená, že se o ní mluví jako o něčí dámě, ale obdivovala Flo, jak hladce Johnnyho zvládá – bylo jasné, že v tom má praxi.

„Posaďte se,“ zahřímal Johnny, „a povězte mi něco o tom svým kurníku.“ Řekl to, jako by to celé byl jeho nápad.

Julia se posadila a začala si Johnnyho líp prohlížet. Tu svou modrou pletenou čepici měl staženou tak nízko, že skoro spočívala na jeho hustém šedivém obočí. Hleděl na Julii přivřenýma očima a měl zobákovitý nos. Vypadal hrozivě, ale oči měl laskavé.

„No,“ začala Julia, „chci si pořídit slepice, a ty budou potřebovat kurník. Něco jsem si o tom načetla na internetu. Ale pořád si nejsem jistá, kde přesně ho postavit.“

„Skvělý!“ zahulákal Johnny, až žena u sousedního stolu vyděšeně poskočila. „Slepice jsou prima. Pámbu věděl, co dělá, když stvořil slepice, to je bez debaty.“ Johnny zvedl svůj hrnek s čajem a mohutně upil. „Krmte je lístkama růží,“ doporučoval, jakmile si ten lok vychutnal. „Pro slepice nejlepší.“

„Lístky růží?“

„Rozhodně. Není to tak, Flo? Růžový lístky pro slepice,“ zahulákal na Flo, která stála na druhém konci kavárničky a vyťukávala něco do staré pokladny.

„Jasně, Johnny,“ volala Flo nazpět. „Nejlepší!“

„Tak jo, už rozumím,“ přikývla Julia. „Lístky růží. Takže o tom mém kurníku. Vhodné místo je vedle švestky. Napadá mě dát ho tam. Mohl byste se na to přijít kouknout a třeba hned začít?“

„Jasně. Přijdu zítra po snídani,“ řekl Johnny. „Ceny kurníků jsou různý, podle toho, jakej design si nakonec vyberete, ale nebude to víc než sto liber. Oukej?“

„To je skvělé,“ zářila Julia. Odhadovala totiž, že to bude dražší. Takhle aspoň zbydou peníze na víc slepic, než původně počítala. „Platí.“

Ukázalo se, že oslovovat cizí lidi v místní kavárně je překvapivě efektivní.

„Nezapomněla jste na něco, děvenko?“ zaduněl Johnny.

Julia, trochu vyhozená z rovnováhy, že ji někdo říká děvenko, když už jí bylo šedesát, si nemohla vzpomenut na co.

„Přece na vaši adresu.“

Rozesmálo ji to. „No samozřejmě. Bydlím v Rose Cottage. Znáte ten domek, kde bývali Steadmanovi?“

Johnny se zamyslel a váhal. „Nejsem si jistej, jestli to...“

„Je to na Slipstream Lane.“

„Znáš Slipstream Lane, Johnny,“ připomněla halasně Flo, jak se natahovala pro jeho prázdný hrnek. „Hned vedle Big House.“ Pak se naklonila k Julii a zašeptala: „Trochu nahluchlej…“

„Aha, jo, tak asi vím kde. Tak pod švestkou, říkáte?“

„Tak si to představuju.“

„Tak teda jo,“ řekl Johnny. „Slepice mají švestky rády.“

„Nádhera, tak zítra na shledanou. Řekněme v deset,“ navrhla Julia a zvedala se od stolu. „Ráda jsem vás poznala, pane Blunte.“

3

Julia míchala vařící se ovesné vločky a mlhou páry odhadovala, zda jsou už dost kašovité. Pohlédla na hodinky. Ano, deset minut a vypadaly akorát. Zhasla hořák a vločky vyklopila do misky.

Už nemusí ztrátu Peterovy dokonalé ovesné kaše oplakávat. Naučila se ji sama přímo mistrovsky. Vlastně tahle její byla ještě lepší než Peterova, a to díky pokusnému přidání skořice a malého kousku másla, které se roztékalo a propojovalo s medem. Navrch si přidala ještě plátky broskve – místo původního banánu – a zasedla za kuchyňský stůl, sama se sebou spokojená. Nejen díky té ovesné kaši, ale celkové své nápaditosti a schopnosti věci organizovat. S každou lžící hebké kaše v ústech si v duchu vypočítávala své úspěchy.

Tak zaprvé – zaplnila ledničku a spíž potravinami, ukuchtila z nich několik slušných pokrmů, které rozdělila na poloviny, tak aby jednu povečeřela a druhou dala do mrazáku. Už jen to v ní vzbuzovalo pocit, že je průkopníkem osídlujícím Divoký západ, se vším tím zavařováním a drcením kukuřice, či co to tam vlastně dělávali.

Zadruhé – dnes ráno přijde ten hlučný člověk a začne stavět kurník. Rozhodla, že jej postaví místo boudy, ne pod švestkou. Švestky by padaly na kurník a dělaly by nepořádek. Kromě toho ta stará bouda byla v hrozném stavu a kurník bude mnohem lepší. Takže bouda se bude muset napřed zbourat. Doufala, že i to mu půjde.

Zatřetí – seznamovala se s lidmi. Nebyli z nich úplně ještě přátelé, ale začínala poznávat obyvatele vesnice. Seznámila se už s Pippou od psů, s hlučným Johnnym a s Flo v kavárně. Dnes večer, na Tabitin příkaz, navštíví místní knižní klub.

Když Tabitha tenkrát přišla do Berrywicku se svým druhým manželem, pracovala v místním knihkupectví, ale když zemřela Margie MacGregorová, Tabitha po ní převzala místní knihovnu. A když i druhý manžel odešel od ní a z vesnice, už tu zůstala. Julia si byla jistá, že Tabitin doktorát z anglické literatury měl lepší využití v knihovně. Jako knihovnice Tabitha taky založila místní knižní klub, který Julii popsala jako nepočetný, ale zapálený. A tam teď Julii zvala. Julia to přijala s pocitem společenské trémy. V jejím manželství byl společenským tahounem Peter, ale teď se rozhodla osmělit a jít do světa. Dneškem počínaje.

Lámala si hlavu, co by asi počítala jako začtvrté, když náhle uslyšela ostré zaklepání na venkovní dveře. Spatřila tam pohledného mladíka, který se už červenal, ještě než začal mluvit. „Jsem Brendan,“ řekl, „Johnnyho vnuk.“

„Pojďte dál, pojďte dál,“ vyzvala ho Julia a pobídla ho, aby vstoupil. On si nejdříve pečlivě očistil boty na rohožce, opatrně, asi z obav, aby něco nerozbil.

„Kde je Johnny?“

„Děda si šel pro vercajk. Zapomněl si ho u Wesleyových, starej popleta,“ řekl laskavým tónem. „Nařídil mi sem jít napřed a začít připravovat základy.“

Julia vedla mladíka dozadu, ale měla pocit, že on se v zahradě vyzná líp než ona. Ukázala mu ta dvě místa, která zvažovala, a taky kde chtěla vysázet zeleninu. „Tak jsem se rozhodla, že kurník by měl být tam, kde je teď ta bouda,“ řekla, když s ním dokončila prohlídku.

„To je dobrej nápad,“ odvětil Brendan. „Dost slunka, ale ne moc, jestli víte, co myslím. Blízko zeleniny, ne moc daleko, jestli víte, co myslím.“ Zatvářil se poplašeně, jako by si sám nebyl úplně jistý, že ví, co myslí.

„Jasně,“ řekla Julia laskavě a doufala, že ho tím uklidní. „Víte jistě, že vy a Johnny dokážete tu boudu zbourat?“

Brendan se mírně nafoukl sebedůvěrou. „Hádám, že to zvládnu sám a zmáknu to, než přijde děda,“ řekl. „Hádám, že to vezme jako fajn překvápko, jestli víte, co myslím.“

Julia v něm viděla mladého muže, dychtivého vzít na sebe iniciativu, aby se ukázal. Potěšilo ji, že mu k tomu vytvořila příležitost.

„Skvělé! Nechám to teda na vás.“

O nějakých dvacet minut později se znovu ozvalo zaklepání na dveře, provázené teď už povědomým zahulákáním Johnnyho Blunta.

Julia otevřela a spatřila Johnnyho v téže modré čepici jako včera a jeho dodávku zaparkovanou před domem.

„Váš vnuk už začal,“ řekla, zatímco vedla Johnnyho do domku. Zamlčela mu, že boudu bourá sám – ať se chlapec dědovi pochlubí, co umí. „Je to fajn chla-pec.“

„To on je,“ souhlasil Johnny a zářil pýchou. „Na něho jsem pyšnej. Z jeho táty mi někdy šedivěly vlasy, když byl mladej. Ale Brendan nám nedělá ani špetku starostí. Sám pámbu nám ho nadělil.“

„Jo, a zapomněla jsem se zeptat – jak dlouho myslíte, že potrvá postavit ten kurník? Ráda bych ty slepice koupila co nejdřív.“

„Klídek. Tady nejsme v Londýně, víte?“ zahulákal Johnny tak hlasitě, až to s ní škublo. „Potrvá to, jak to potrvá, slečinko z velkoměsta.“

Brendan nakoukl zadními dveřmi. „Říkal jsem si, jak je tě slyšet, dědo,“ řekl se spikleneckým mrknutím na Julii. „Slyší tě celý Berrywick. Dědo, neměl by sis nasadit sluchátko?“

„Co říkáš?“ otázal se Johnny stovkou decibelů.

„Tvoje sluchátko!“

„Nemám ho nasazený. Nechci slyšet všechno to mlácení a kácení, jak budem stavět, že jo. Ani to plkání a tlachání, jaký dnes každej provozuje.“

„Ale dědo, doktor řekl, že ho máš nosit, aby sis na něj zvykl.“

„Nasadím si ho, až bude někdo říkat něco rozumnýho. Ne že bych to ale od někoho vbrzku čekal,“ Johnny burácel a díval se upřeně na Julii a pak na Brendana. „A teď do práce, chlapče.“

„Dědo, nech si od paní Birdové ukázat, jak si představuje ten kurník, a já mezitím dodělám něco venku, připravím ti to, abys mohl začít stavět.“ Brendan pohlédl na Julii s výrazem, z něhož usoudila, že s bouráním boudy ještě nepokročil tak, jak doufal, a chtěl na ní, aby Johnnyho pozdržela.

„Dobrý nápad,“ řekla Julia. „A udělám vám čaj.“

„A sušenky. Jestli nějaký máte,“ duněl Johnny, čímž u Brendana vyloudil další omluvný úsměv.

„A zatímco vy si budete povídat, já se vrátím do práce.“

Milý zdvořilý chlapec, říkala si Julia, jak Johnnymu podávala šálek čaje a talířek sušenek.

„Mám o tom kurníku pár představ,“ řekla. „Ukážu vám nějaké nákresy a obrázky, schválně, co tomu řeknete.“

„Nákresy a obrázky pro kurník, no ne, teda... Tak na ně mrknem,“ zaštěkal, drapl papíry a prohlížel si je, zatímco popíjel čaj. Přehraboval se v nich, koukal tu do nich, tu do zahrady, převracel je na všechny strany. Teď chvíli neburácel, ale povídal si tiše sám se sebou, pokyvoval hlavou a přejížděl prstem po papírech.

„To by šlo. Připevnit to k tomu zadnímu plotu tamhle... Kolik to měří, čtyři stopy? Možná i pět... A schůdek tamhle... Hmm...“

Poslouchala ho a představovala si úhledné dřevěné stavení s žebříkem vedoucím do řady hnízdových přihrádek a před ním hezký kousek trávníku, oplocený kvůli liškám. Už si vyhlédla několik pěkných červených slepic od místního farmáře kousek odtud. Jen co se zbourá bouda a postaví kurník, zajde si pro ně a nechá je tu zdomácnět. Představovala si hnízdové přihrádky plné teplých čerstvých vajíček. Šťastné slepičky, kvokající v trávě.

Najednou si lehce v šoku uvědomila, jak ji baví, když se jí něco daří, když něco vylepšuje. Dokonce pocítila něhu ke křiklounovi Johnnymu a jeho milému vnukovi. Tenhle vesnický život jí připadal docela zábavný, až skoro blažený.

„Dědo...“ ozval se Brendan vysokým hlasem a dostatečně hlasitě, aby ho v kuchyni slyšeli. Hned nato do dveří nakoukla jeho hlava. „Dědo…“

Julia instinktivně a ze zkušenosti v jeho hlase hned vycítila paniku a děs a rychle se k němu otočila. Oči měl doširoka otevřené a byl vyděšený.

„Dědo, boural jsem paní Birdový tu boudu,“ vysvětloval překotně. „Ona ten kurník chce mít tam. Tak jsem to chtěl mít pro tebe hotový. Ale, dědo, ono tam něco je... zahrabaný..., vypadá to jako...“ Byl bílý jako stěna. Polkl a zkusil znovu promluvit. „Něco je tam zahrabaný, dědo... Kosti... Myslím, že je to mrtvola. Člověk. Tamhle čouhá myslím ruka.“

4

„Mrtvola?“ zeptala se Tabitha s vyvalenýma očima. „Jako lidská mrtvola? V tvé zahradě?“

„Pod boudou,“ zašeptala Julia. Najednou jí došlo, že obě šeptají, třebaže v knihovně byly samy, a nebyla si jistá, zda je to kvůli knihovnímu řádu nebo z uvědomění si blízkosti smrti.

„A kdo to je?“ Tabitha se otřásla, až se jí zahoupaly a zacinkaly ty její dlouhé náušnice.

„Nikdo neví. To... ten... ta osoba zemřela už dávno. Je to stará mrtvola, byla tam pohřbená už opravdu dlouho, říkal policista.“

„Tak jo, to je asi dobře. Tedy když už tam vůbec nějaká mrtvola musí být...“

Dveře se otevřely a obě od sebe provinile odskočily jako drbny přistižené při činu.

„Ahoj, ahoj, pojď dál,“ řekla Tabitha přívětivě novému příchozímu a Julii pošeptala: „O mrtvole nemluv. Na vesnici se drby šíří rychle. Promluvíme si o tom poz-ději.“

Čítárna byla v přední části knihovny u širokého okna, z něhož se dalo pozorovat dění venku. Prostor byl vybaven pohodlnými křesly, na stole byla konvice s horkou vodou, šálky, talířky, pytlíky čaje, mléko a cukr. Nový příchozí postavil na stůl velký talíř lahodně vonících párků v těstíčku. Zlatě se leskly.

„Pečeno doma,“ řekl s oprávněnou hrdostí a pohlédl na Julii. „Vida, máme novou členku. Sean O’Connor. Rád vás poznávám.“

„Julia Birdová, zdravím. Jsem kamarádka Tabithy. Právě jsem se přistěhovala. V knižním klubu jsem poprvé.“

„Tak jo, doufám, že máte v malíčku Dostojevského, zrovna probíráme jeho dílo,“ řekl muž vážně.

„Vážně? A kruci, no...“

„Vážně?“

„Panebože.“