LEDA 2024

Přeložil Rudolf Červenka

Niccolò Machiavelli: IL PRINCIPE

Translation © Rudolf Červenka, 2024

Cover © René Senko, 2024

© LEDA, spol. s r. o., 2024

ISBN 978-80-7335-904-1

Obsah

Vznešenému Lorenzovi Medicejskému

KAPITOLA PRVNÍ

Různé formy vlády a různé způsoby, jimiž se vláda nabývá

KAPITOLA DRUHÁ

Dědičné monarchie

KAPITOLA TŘETÍ

Smíšené monarchie

KAPITOLA ČTVRTÁ

Proč se Dareiova říše nevzbouřila po smrti svého uchvatitele Alexandra Velikého

KAPITOLA PÁTÁ

Jak vládnout městům a knížectvím, která byla před dobytím samosprávná

KAPITOLA ŠESTÁ

Státy dobyté vlastními silami a schopnostmi nového vládce

KAPITOLA SEDMÁ

Státy získané šťastnou náhodou a s podporou cizích ozbrojených sil

KAPITOLA OSMÁ

Státy získané zločinem

KAPITOLA DEVÁTÁ

Vláda s podporou veřejnosti

KAPITOLA DESÁTÁ

Hodnocení síly státu

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Církevní státy

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Druhy armád a žoldnéřů

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Podpůrné síly, kombinované síly a občanské armády

Kapitola čtrnáctá

Vládce a jeho armáda

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Za co jsou lidé, a zejména vládci, chváleni nebo odsuzováni

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

O štědrosti a skouposti

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

O bezcitnosti a mírnosti. Zda je lepší, když vládce nahání strach, nebo když ho lid miluje

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Jak dalece má vladař držet dané slovo

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Jak se vystříhat opovržení a nenávisti

KAPITOLA DVACÁTÁ

Prospívá vládci budování pevností a zavádění dalších mocenských prostředků ?

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Jak si má vládce počínat, aby ho lid uznával

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

O vládcových ministrech

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Co s pochlebovači

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Proč italští vládci přišli o své státy

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Co vše zmůže v lidských záležitostech osud a jak mu lze vzdorovat

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Výzva k vysvobození Itálie z rukou barbarů

Doslov

Poznámka překladatele

Vysvětlivky k osobám

Mapka mocenských změn na území Itálie v letech 1495 až 1535

Vznešenému Lorenzovi Medicejskému

Ti, kdo se snaží získat panovníkovu přízeň, před něj obvykle předstupují s něčím, na čem jim samotným velmi záleží, nebo s něčím, o čem vědí, že mu udělá obzvláštní radost. Panovníkům proto dávají koně, zbraně, brokáty, šperky a různé ozdobné předměty, které považují za vhodné. Také jsem toužil přinést Vaší Výsosti důkaz své oddanosti a uvědomil jsem si, že pro mě není nic cennějšího a významnějšího než mé vědomosti o životech a skutcích velkých mužů, vědomosti získané pozorováním současného dění a vytrvalým studiem starověkých dějin. Poté co jsem si to, co jsem se naučil, pečlivě promyslel a zanalyzoval, sepsal jsem vše do knížečky, kterou si nyní dovoluji Vaší Výsosti předložit.

Přestože tento dar není ani zdaleka možné považovat za hodný pohledu člověka Vašeho postavení a významu, myslím si troufale, že ho uvítáte, a to kvůli poznatkům, které obsahuje. Obtížně bych Vám mohl nabídnout něco cennějšího než možnost pochopit během několika hodin to, co jsem objevoval a osvojoval si po mnoho let v nebezpečí a nepohodlí. Knihu jsem se nesnažil přikrašlovat ani jsem ji nezatěžoval předlouhými větami, nabubřelými a okázalými slovy. Nepřidával jsem zdobné fráze a neuchyloval jsem se k vnějškovým efektům, které spisovatelé často a rádi používají. Nechtěl jsem totiž, aby se líbila čímkoli jiným než rozsahem a závažností svého tématu. Doufám, že Vám nebude připadat troufalé, že se člověk neurozeného původu a nízkého postavení pustil do pojednání o tom, jak by měli své záležitosti řídit vládcové národů. Podobně jako malíři krajináři sestupují do údolí, aby studovali hory, a vystupují na hory, aby pohlédli do údolí, tak i člověk musí být vladařem, aby poznal charakter národa, a mužem z lidu, aby poznal charakter vladaře.

Vaše Výsosti, přijměte prosím tento skromný dárek s laskavým porozuměním. Snad si spis pečlivě prostudujete – pak zjistíte, že mým nejvroucnějším přáním je, abyste dosáhl té velikosti, již předurčuje Vaše poslání a Vaše vynikající vlastnosti. Pokud se pak z vysokého vrcholu svého postavení někdy podíváte dolů na ty, kdo jsou hluboko pod vámi, uvidíte, jak nevlídně a nespravedlivě se ke mně osud stále chová.

KAPITOLA PRVNÍ

Různé formy vlády a různé způsoby, jimiž se vláda nabývá

Všechny státy a vlády, které kdy vládly nad lidmi, byly a jsou buď republiky, nebo monarchie. Monarchie mohou být dědičné, pokud panovníkova rodina vládne po více generací, anebo nově nabyté. Nové monarchie mohou být buď zcela nové, jako když Francesco Sforza dobyl Milán, nebo to mohou být dobytá území, která panovník připojil ke svému stávajícímu dědičnému státu, jako když španělský král obsadil Neapol. Nově nabytá území jsou uvyklá buď životu pod panovníkem, nebo samosprávné svobodě. Dobyta mohou být vlastním vojskem nového panovníka, nebo vojskem jiné strany. Jejich získání může být dílem šťastné náhody, anebo výsledkem osobního nasazení.

KAPITOLA DRUHÁ

Dědičné monarchie

Nebudu se zabývat republikami, protože o těch jsem obšírně psal jinde. Zaměřím se pouze na monarchie, přidržím se výše uvedeného a pojednám o tom, jak lze tento druh státu nejlépe spravovat a udržet si v něm vládu.

Začnu tím, že dědičné monarchie, kde jsou lidé na panovníkovu rodinu již dlouho zvyklí, lze udržet mnohem snáz než monarchie nové – stačí, aby panovník nenarušoval pořádky zavedené svými předchůdci, a když se objeví problémy, přizpůsobil politiku okolnostem. Stačí, když je průměrně schopný, pak si vládu udrží po celý život. Připravit ho o ni může jen mimořádná, naprosto drtivá síla, ovšem jakmile se okupační mocnost dostane do potíží, získá panovník vládu zpět.

V Itálii je příkladem takové situace ferrarské vévodství, jež v letech 1484 a 1510 bylo dvakrát napadeno cizí mocí, nejprve Benátčany a poté papežem Juliem, oba útoky ale úspěšně odvrátilo, především díky tomu, že rod vévody ferrarského zde vládl dlouhou dobu. Dědičný panovník má totiž méně důvodů a potřeb zakročovat proti svým poddaným než nový panovník, a proto je oblíbenější. Pokud nepodnítí nenávist lidu špatnými skutky, bude jím milován. Když dynastie přežívá po generace, špatné vzpomínky blednou a je málo důvodů ke změnám; převrat naopak s sebou vždy přináší zárodky dalších změn.

KAPITOLA TŘETÍ

Smíšené monarchie

Pokud je monarchie nová, vyskytují se těžkosti. V případech, kdy monarchie není od základu nová, ale jde o území připojené k již existující monarchii (takový celek nazveme „smíšenou monarchií“), je nestabilita způsobena především nevyhnutelným problémem všech nových režimů: lidé snadno přijmou změnu v osobě panovníka, když se domnívají, že se jejich úděl zlepší – právě toto přesvědčení je vede k tomu, aby se chopili zbraní a vzbouřili se proti dosavadnímu vladaři – později však zjistí, že se mýlili a že se poměry nezlepšily, spíše zhoršily. Ono zhoršení plyne z přirozeného chodu věcí: lid na nových územích je utiskován jednak působením okupační armády, jednak četnými dalšími příkořími, která jsou průvodním jevem každé invaze. Nejenže si tedy znepřátelíš ty, jejichž zájmy jsi poškodil při obsazování území, ale nedokážeš si ani udržet přátelství těch, kteří ti pomohli převzít moc: nemůžeš jim dát tolik, kolik očekávali, a nemůžeš se k nim ani chovat tvrdě, protože je stále potřebuješ. Ať je invazní armáda jakkoli silná, vládce bude vždy potřebovat podporu místních obyvatel, aby mohl nové území opravdu získat. To je důvod, proč francouzský král Ludvík XII., který tak rychle obsadil Milán, ho pak stejně rychle ztratil. Když se to stalo poprvé, vévoda Lodovico Sforza dokázal město znovu dobýt vlastními silami, protože lidé, kteří předtím Ludvíkovi otevřeli brány, poznali svou chybu, když si uvědomili, že se jim nedostane výhod, v něž doufali, a proto se odmítli podřídit tvrdým podmínkám, které jim nový král stanovil.

Když ovšem vladař získá území, jehož lid ho odmítl, podruhé, je samozřejmě méně pravděpodobné, že o ně znovu přijde. Poučil se ze vzpoury a bude mít méně skrupulí při trestání opozičníků, odhalování odpůrců a odstraňování slabých míst. A tak zatímco při prvním Ludvíkově vpádu do Milána stačilo Lodovicovi jen zařinčet u hranic zbraněmi, podruhé bylo třeba, aby se proti Francouzům postavil celý svět a aby byli vojensky poraženi a vyhnáni z Itálie. To vše se stalo za výše uvedených okolností, v obou případech však byli Francouzi vyhnáni.

Obecné důvody první francouzské porážky již byly uvedeny. Zbývá vysvětlit, proč Ludvík ztratil Milán podruhé, a zjistit, jaká protiopatření mohl přijmout a jaké možnosti má v takové situaci panovník, chce-li si dobyté území udržet.

Je třeba rozlišovat, zda území připojené k říši dobyvatele je nebo není ve stejné zeměpisné oblasti a zda obě území hovoří stejným jazykem. Pokud jsou obě tyto podmínky splněny, je mnohem snazší území udržet, zejména pokud jeho obyvatelé nejsou zvyklí na svobodu samosprávy. V takovém případě stačí zlikvidovat rodinu předchozího vládce a udržení moci je zaručeno. Vše ostatní na připojeném území lze ponechat při starém a vzhledem k tomu, že zde nejsou hluboké rozdíly ve zvyklostech, lidé se se situací smíří celkem bez odporu. Taková je zkušenost z Burgundska, Bretaně, Gaskoňska a Normandie, které jsou již mnoho let pod francouzskou nadvládou. Nacházíme tam sice určité jazykové rozdíly, avšak zvyklosti na těchto územích jsou podobné a pro obyvatele je snadné se podřídit. Panovník, který taková území ovládne, musí mít dvě priority: za prvé zlikvidovat rodinu předchozího vládce a za druhé ponechat všechny zákony a daně tak, jak byly. Za těchto podmínek brzy vznikne ze získaného území a původního královského majetku jeden celek. Když však panovník obsadí území v oblasti, která má jiný jazyk, jiné zvyky a jiné instituce, musí vynaložit značný um a úsilí, ba musí mít i štěstí, aby si nové území udržel. Snad nejefektivnější řešení je, když vládce začne na připojeném území žít. Tím si dobyté území drží s větší jistotou a jeho připojení bude stabilnější. Tak to udělal v Řecku turecký sultán. Všechna jeho další opatření k udržení země by zůstala neúčinná, kdyby se tam nebyl přesunul. Když vladař žije v dané zemi, snadno zpozoruje, kdy se věci začínají měnit k horšímu, a vzpouru může potlačit hned v zárodku; když je daleko, může už být pozdě. Výhodou také je, že nové území nebude vysáváno novými úředníky. Poddaní budou rádi, že se mohou se stížnostmi snadno obracet na vládce, když žije mezi nimi. Ti, kteří mají v úmyslu být poslušni, budou mít o důvod víc, proč vládce milovat, a ti ostatní o důvod víc, proč se vládce obávat. Kdo plánuje útok zvenčí, ten si to za těchto okolností důkladně rozmyslí. Žije-li tedy vladař na novém území, je málo pravděpodobné, že o ně přijde.

Dalším dobrým řešením je založit na několika místech kolonie. Ty fungují jako lana přidržující dobyté území k území vlastnímu. Pokud to vladař neudělá, bude muset na daném území držet velké množství pěchoty a jízdy. Kolonie nestojí mnoho, naopak – jsou velmi levné. Budí nepřátelství pouze u těch, jejichž domy a půda byly vyvlastněny a předány kolonistům. Těch je ovšem jen velmi málo, a protože upadli do chudoby a mají namířeno pryč ze země, nemohou způsobit velké potíže. Ostatní budou nedotčeni (a tudíž náchylní k mlčení) a zároveň se budou bát vystoupit z řady ze strachu, že jim budou odebrány jejich vlastní domy a půda. Závěrem lze říci, že kolonie jsou levné, loajálnější, méně vyvolávají nepřátelství mezi původními a novými poddanými, a jak jsem již řekl, těch několik, jimž bylo ublíženo, se nemůže bránit, protože by mohli přijít o své majetky. V této souvislosti stojí za zmínku, že obecně musíte lid buď hýčkat, nebo ho zničit. Ublížíte-li mu jen trochu, vrátí vám to; ublížíte-li mu silně, nebude na to mít dost sil. Pokud se tedy chystáte lidem ublížit, ujistěte se, že se nemusíte obávat jejich reakce.

Pokud se místo zakládání kolonií rozhodnete vyslat okupační armádu, bude tato operace mnohem dražší a všechny příjmy z nového území budou spotřebovány na jeho obranu, čímž se to, co mělo být ziskem, změní ve ztrátu. A navíc vyvoláte větší nepřátelství: armáda, která se pohybuje a všude rekvíruje, působí škody na celém území, což má důsledky pro všechny obyvatele: udělá z nich všech nepřátele. A to nepřátele, kteří mohou vrátit úder, lidi poražené, ale stále dlící na svém území. Vojenské posádky jsou tedy stejně zbytečné, jako jsou kolonie užitečné.

Vládce, který se přestěhoval do nového regionu s odlišným jazykem a zvyky, musí přijmout roli vůdce a ochránce slabších sousedních mocností a zároveň udělat vše pro to, aby podkopal moc těch silnějších. Zejména musí dbát na to, aby do oblasti nemohla vstoupit žádná cizí mocnost, která by byla natolik silná, aby mohla konkurovat jeho vlastní. Nespokojení lidé – ať už ze strachu, nebo z nenaplněných ambicí, jsou s to podnítit cizí mocnost k intervenci. Tak si Aetolové pozvali do Řecka Římany. Pokaždé, když se Římané přesunuli do nové oblasti, bylo to na pozvání místních obyvatel. A je v povaze věcí, že jakmile se do regionu nastěhuje silný cizí vládce, všechny slabší místní celky ho podpoří, byť jen z odporu k silnějším státům, které je předtím utiskovaly. Nový vládce tedy bez potíží získá podporu; všichni se ochotně poběží spojit s územím, které zabral. On si jen musí dát pozor, aby mu nepřerostli přes hlavu. Tak může díky své vlastní síle a jejich podpoře snadno podkopat mocnější sousedy, a tím ovládnout region. Útočník, který nezvládne vztahy se svými novými sousedy, však brzy ztratí i to území, které zabral; a i kdyby se na něm ještě udržel, bude to za cenu nejrůznějších potíží.

Kdykoli se Římané zmocnili nové provincie, řídili se těmito zásadami: vysílali kolonisty, navazovali přátelské vztahy se slabšími sousedy, aniž by jim však umožnili posílit jejich moc, podráželi nohy silnějším sousedům a bránili mocným vládcům mimo daný region, aby v něm získali vliv. Dostačujícím příkladem je, jak jednali s Řeckem: navázali dobré vztahy s Achajci a Aetolany, podkopali moc Makedonců, vyhnali Antiocha. Vstřícné chování Achajců a Aetolů neodměnili tím, že by jim povolili rozšířit území, a kdykoli se Filip pokusil navázat s nimi přátelské vztahy, postarali se, aby ho to v důsledku oslabilo. Antiochovi navzdory jeho moci nikdy nedovolili, aby v oblasti získal významnější vliv. Římané si prostě počínali tak, jak si musí počínat každý moudrý vládce: nespokojovali se s řešením přítomných hrozeb, ale předvídali budoucí potíže a předcházeli jim s využitím všech prostředků, které měli k dispozici. Včas zjištěné potíže se řeší snadno; když je necháme narůst a reagujeme pozdě, neduh se léčí daleko hůř a někdy je už neléčitelný.

Je to podobné jako se souchotinami: v počátečních stadiích jsou snadno léčitelné, ovšem obtížně rozeznatelné, později, pokud není nemoc odhalena a léčena, ji lze snadno rozeznat, ale těžko se léčí. Stejné je to se státními záležitostmi. Když potíže uvidíte předem (k čemuž je zapotřebí prozíravosti), můžete je rychle odstranit. Promeškáte-li čas, potíže se zvětší, takže je už každý vidí, jenže je pozdě s nimi něco dělat. Římané měli schopnost vidět hrozby včas a uměli je také včas řešit – nikdy je nenechali narůst, a to i za cenu války. Věděli, že válce se dlouhodobě nelze vyhnout a že se poměry snadno změní ve prospěch jejich nepřátel. Rozhodli se bojovat s Filipem a Antiochem hned v Řecku, aby s nimi nemuseli později bojovat v Itálii. Mohli obě války odložit, ale neučinili tak. Nikdy nepřistoupili na tvrzení, které nám dnes neustále podsouvají učení lidé, že ráno je moudřejší večera, ale raději vsadili na vlastní prozíravost a sílu. Čas totiž mění všechny věci, takže pak může nastat zhoršení stejně pravděpodobně jako zlepšení.

Vraťme se však k francouzskému králi a podívejme se, zda se v něčem zachoval způsobem, o kterém jsme hovořili. Když říkám král, myslím tím Ludvíka, nikoli Karla, protože Ludvík držel území v Itálii déle než Karel, a je tedy snazší zjistit, jaké byly jeho metody. Všimněme si, že dělal pravý opak toho, co musí panovník dělat, aby si udržel dobytá území, jejichž zvyklosti a jazyk se liší od zvyklostí a jazyka jeho domovského království. Ludvíka přivedly do Itálie benátské ambice. Benátčané chtěli obsadit polovinu Lombardie a druhou polovinu by získal Ludvík. Nehodlám Ludvíka kritizovat za to, že na benátské návrhy přistoupil. Pokud chtěl v Itálii získat první opěrný bod, musel tak učinit. V této oblasti totiž neměl žádné přátele, kvůli chování předchozího krále Karla ho všichni možní spojenci odmítli. Byl proto nucen spokojit se s Benátskými. Toto uspořádání by fungovalo, kdyby se nedopustil chyb v jiných ohledech. Dobyl Lombardii a rázem získal zpět pověst, kterou tam Karel ztratil. Janov se vzdal, Florenťané Ludvíkovi nabídli spojenectví. Markýz z Mantovy, vévoda z Ferrary, Bentivogliové z Bologne, Caterina Sforza z Forlì, páni z Faenzy, Pesara, Rimini, Camerina a Piombina i republiky Lucca, Pisa a Siena, ti všichni usilovali o Ludvíkovo přátelství. V té chvíli Benátčané poznali, jak se unáhlili, když navrhli původní dohodu: postoupili Ludvíkovi pouhá dvě města v Lombardii, a tím učinili Ludvíka králem třetiny Itálie.

Touha po dobytí dalších území je velmi přirozená a běžná. Kdykoli k tomu lidé najdou sílu, budou chváleni, anebo alespoň nebudou obviňováni. Když však sílu nemají, a přesto se snaží o výboj, pak jsou vinni a zaslouží si, aby jim to bylo vyčítáno. Jestliže měl Ludvík dost vlastních sil, aby dobyl Neapolské království, pak to měl udělat; pokud nebyl dost silný, rozhodně se neměl o Neapolské království dělit s jiným králem.

To, že se rozdělil o Lombardii s Benátkami, bylo odpustitelné, protože tím získal první oporu v Itálii, ale že se o Neapol rozdělil se Španělskem, to byla chyba.

Ludvík tedy udělal pět chyb: zničil slabší státy, posílil moc jiného silného státu, přivedl do Itálie mimořádně mocného zahraničního krále, neusídlil se na území, které získal, ani tam nezaložil kolonie.

Namítne-li někdo, že Ludvík dal Romagnu papeži Alexandrovi a Neapolsko Španělsku, aby se vyhnul válce, musím zopakovat: nikdy nesmíte být neteční vůči potížím jen z toho důvodu, abyste se vyhnuli válce. Nakonec se jí totiž stejně nevyhnete, jen ji odložíte, čímž získá nepřítel výhodu.