LEDA 2024

Přeložil Rudolf Červenka

Ladislav Mňačko: Ako chutí moc

© Ladislav Mňačko, dědicové c/o DILIA, 2024

Translation © Rudolf Červenka, 2024

© nakladatelství LEDA, spol. s r. o., 2024

ISBN 978-80-7335-722-1

I

MRTVÝ LEŽEL NA KATAFALKU POTAŽENÉM ČERNOU LÁTKOU, S NOhama namířenýma ke vchodu do smuteční síně.

Ležel v černé rakvi natřené lesklým čínským lakem. Její víko nahradili skleněným krytem, aby loučící se dav mohl naposledy zhlédnout tvář a celou postavu mrtvého.

Frankovi připadala rakev podezřele povědomá. Na okamžik ho dokonce napadlo, jestli to není stejná rakev, jakou tady viděl naposledy. Pokud ne, byla strašně podobná. Ale možná je to až moc absurdní; rakev vyrobili na míru, určitě pro tuto příležitost.

Ale stejně je to nesmysl, tahle rakev, pomyslel si Frank. Rakev se odjakživa používala k ochraně ostatků člověka před tíhou země, kterou na něj navršili. Musela být pevná, trvanlivá, vyrobená podle významu, urozenosti a bohatství nebožtíka, z materiálu, který odolá hnilobě, rozkladu, chemickým změnám. Frank viděl rakve z cínu, olova, stříbra, mramoru a žuly, prosté i bohatě zdobené drahými kameny, mramorové rakve s vytesaným reliéfem velkého nebožtíka, dobře, dobře, pomyslel si Frank, rakve jsou tu od toho, aby chránily zetlelé ostatky člověka před účinky vlhkosti, plísně, mrazu a horka, aby hlásaly velikost, slávu a nesmrtelnost vládců, králů, velikánů, géniů a tyranů, směšných boháčů, kteří chtějí ještě dlouho po smrti ukázat, že na to mají. V každém případě však bylo základním účelem rakve ochránit tlející nebo nabalzamované ostatky nějaké významné osoby, která zemřela.

Tato truhla, ať už byla vyrobena speciálně na míru pro tuto příležitost, nebo se používala častěji a použijí ji znovu, je nesmysl. Neplní a nebude plnit žádnou z funkcí určených rakvi. Mrtvý bude za dva dny zpopelněn. Zůstane jen hrstka popela, která se vejde do malé urny. Proč tedy drahá, čínským lakem emailovaná rakev, vyleštěná do takového lesku, že jsou vidět otisky dlaní a prstů těch, kteří ji na katafalk umístili? Ale koneckonců, uvažoval Frank, mrtvý musí v něčem ležet. V něčem a na něčem.

Mrtvý měl na sobě černý oblek, sněhobílou košili s tmavě rudou kravatou a na nohou špičaté lakované boty. To už bylo dávno, kdy tenhle nebožtík chodil v rozhalence a vysmíval se Frankovým bílým košilím a pečlivě uvázaným kravatám. Nadával na měšťáky, kravatu neuznával, pohrdal jí, dokonce na svatbu – Frank mu byl za svědka – přišel v rozhalence, a to byl tehdy ještě velký prohřešek proti bontónu. Frank si dodnes pamatuje, jak se městský matrikář při svatebním obřadu znechuceně mračil.

Frank už opustil zvyk nosit všude a pořád kravatu. Překáží mu, a když si ji musí vzít, cítí se nepříjemně, jako zajatec, jako svázaný. Ale kravata je při jeho povolání nutná, při povolání, které už dlouho nesnáší. Když si kravatu váže, pokaždé si uvědomí dokonalou zbytečnost své existence. Nejlíp se cítí v obyčejné barevné košili a obnošeném semišovém saku.

Mrtvý muž, který tam leží, časem získal pověst nejlépe oblečeného muže v zemi. Každé ráno musel stát pěkně dlouho před zrcadlem, aby si uvázal uzel; kravata se stala symbolem jeho úspěchu, fetišem jeho vzestupu, umocněním jeho šarmu – a pro Franka, který ho znal tak důvěrně, i důkazem rostoucí marnivosti.

„Jo, časy se mění...“ povzdechl si Frank a nemyslel tím jen tmavě rudou kravatu, kterou pro mrtvého vybrali z nepřeberných zásob v jeho prádelníku.

Nemyslel jen kravatu. Ani řecké ohně, které právě zapálili u hlavy mrtvého. Nebyly to vlastně řecké ohně, ale dvě silné žárovky, možná dvoustovky nebo pětistovky, zasazené do dvou mělkých bronzových misek, otočených ke stropu. Zmodernizované řecké ohně.

K nohám mrtvého muže postavili dekoratéři skleněnou vitrínu s vyznamenáními a řády. Bylo jich hodně. Mrtvý muž je měl moc rád. Toužil po nich, organizoval příležitosti, aby se k nim dostal, a je otázka, jestli svou činnost nesměřoval výhradně na získávání nových a nových třpytivých cetek, které ještě neměl ve sbírce. Při každé vhodné i méně vhodné příležitosti se rád ukazoval s třemi řadami pestrobarevných stužek připnutých na hrudi. Frank si se zájmem prohlížel bohatou kovovou výbavu, všechny ty kříže, hvězdy, plakety, medaile. Téměř všechny státní řády a mnoho zahraničních. Frank mezi nimi hledal hvězdu, která mu padla do oka, když si ty metály prohlížel ve vile mrtvého. Byla tam. Ta hvězda tam byla. Dnes si jí málokdo všimne, nikdo se nad ní nezamyslí, nikoho nepřekvapí, jako svého času překvapila Franka. Bylo to zahraniční vyznamenání, které jeho nositelé do jednoho vrátili. V novinách se tenkrát psalo, že ji vrátili všichni, a hele, všichni ne, tento mrtvý si hvězdu ponechal. Proč si ji nechal? Copak si neuvědomoval, jakému riziku se vystavuje? Stačilo, aby někdo z jeho odpůrců někde naznačil, že ji nevrátil, a jeho kariéra skončila: mohlo to dopadnout špatně. Snad nebyl tak naivní, aby si neuvědomil, jak nebezpečné je si ten metál ponechat. Hvězdu mu připnuli na hruď veřejně, při slavnostní příležitosti, existuje o tom bohatá fotografická i textová dokumentace. Když Frank tu hvězdu poprvé spatřil, zmátla ho. Možná měl nebožtík takovou zálibu v metálech, že se přes všechna rizika nedokázal s tímhle vyznamenáním rozloučit. Ale možná v tom bylo něco víc – poslední jiskra vzdoru, důstojnosti a kdo ví, možná i protestu. Frank nemohl od hvězdy odtrhnout oči. Je velká, velkolepá, září rubínovou červení a sem se nějak nehodí, nehodí se ani k tomu mrtvému. Už dávno se k němu nehodí, možná se k němu úplně nehodila, už když ji dostal.

Koneckonců z toho, že ji nevrátil, nic nebylo, i když o tom Galovič věděl. Nebo si ji nechal jemu natruc? I to by nejspíš mohlo být vysvětlení.

Ale stejně je divné, že ji nevrátil a nechal si ji. Možná se k němu přece jen trochu hodí. Ať už se Frank tváří jakkoli, ta hvězda ho potěšila. Kvůli mrtvému. Možná se v něm všichni trochu mýlili. Možná se v něm trochu mýlil i on, Frank. Možná ten mrtvý přece jen nebyl tak úplně, úplně...

„Nepleťte se nám pod nohy...“ přerušil jeho úvahy nevlídný hlas. Frank ustoupil stranou. Dva muži pokládají mrtvému k nohám velký, těžký věnec. Drahý věnec. Z chvojí protkaného rudými karafiáty. Frank jich napočítal tři sta. Odkud jich vzali tolik? Většinu z nich museli do města dopravit letecky, nejspíš v noci. Dekoratéři umístili věnec šikmo před vitrínu a na podlahu před ním rozložili dvě stuhy, jednu rudou, druhou ve státních barvách.

Všude kolem dokončovali poslední úpravy. Na velký černý sametový závěs v pozadí, který zakrýval celou přední část sálu a průchody do zadní části budovy, připevňovali portrét mrtvého, zvětšenou fotografii, iniciály jeho jména, datum narození a úmrtí, nezbytnou zlatou vavřínovou ratolest a citát hodnotící jeho život a činy. V levém rohu síně byl malý vavřínový háj, pár skleníkových keříků ve velkých dřevěných nádobách, rovněž černě zahalených. Návštěvníci podobných obřadů, lidé ve smutečním davu, si sotva uvědomují, že nepostradatelný vavřínový háj nemá jen dekorativní úlohu. Frank ví, že během dvoudenního smutečního rozloučení se v jeho kulisách může stát leccos. Právě sem přenesou omdlévající ženu, které se udělá nad rakví špatně; odtud budou bdělé oči sledovat pohyby občanů, všímat si jednotlivých tváří, připravené zasáhnout, kdyby se stalo něco nepředvídaného a neplánovaného.

Frank si uvědomoval, že tady se musí předvídat a plánovat téměř všechno. Je to nutnost, jinak to nejde, ale teď je všechno ještě v pohybu, buší kladiva, šustí papír, po betonové podlaze duní těžké kroky, občas se ozve nepietní zaklení. Návštěvníci přicházejí, odcházejí a vůbec jim nepřijde na mysl, kolik lidí celou noc pracovalo.

Mrtvého už ten shon a ruch neruší. Tvář má klidnou, vyrovnanou, působí vážně a důstojně. Jeho pleť má naprosto svěží barvu, muž vypadá, jako by hluboce spal. Možná v příštím okamžiku otevře oči, nadzvedne skleněný kryt a udiveně se rozhlédne, co se to s ním a kolem něj děje.

Je to jen iluze. Mejkap. Není to poprvé, co se Frank ocitl v takové komnatě smrti. Víckrát už viděl všechny procedury kolem posledních věcí člověka. Skon nebožtíka možná nebyl zdaleka tak klidný, jak se má zdát z jeho vyrovnaných rysů. Možná nechtěl zemřít, možná do poslední chvíle bojoval s trhaným dechem, ruce – teď klidně složené v klíně – možná zoufale natahoval v křečovitých gestech, možná mu museli zlomit prsty, aby je mohli natáhnout tak, jak teď vypadají, možná se chystal v poslední chvíli něco vykřiknout, ale smrtelná křeč mu vyvrátila čelist do nepřirozené polohy, preparátoři ji museli uvolnit a museli s ním udělat ještě spoustu dalších věcí, aby vypadal tak vznešeně jako teď na katafalku. Ale zítra se tlustá vrstva mejkapu a pudru rozpustí, roztaví ji teplo sálající z tisíců kolemjdoucích lidských těl a z filmařských reflektorů, nos se mu ztenčí a zešpičatí, oči se mu hluboko propadnou, zežloutne, ale na tom už nebude tolik záležet, pro slavnostní rozloučení je důležitý první den, kdy se odehraje všechno podstatné. Dnes tu budou kondolenční návštěvy a čestné stráže prominentů. A pozítří, při posledním rozloučení, už bude rakev zakrývat lakované víko.

Nahoře na skryté galerii už neviditelní hudebníci začali ladit své nástroje. Občas zaječel klarinet, zahučela basa, zaduněl buben, ale nebylo to jako v koncertní síni. Tam je ladění nástrojů jakýmsi slavnostním úvodem, příslibem večera, prostě patří k věci. Už dlouho jsem nebyl na koncertě, přenesly se Frankovy myšlenky jinam, už dlouho jsem neseděl u gramofonu... Frank má velkou, kvalitní diskotéku, bohatou, hemžící se jmény světových mistrů. Proč ho přestala bavit? Nebylo to také proto, že žádná hudba, ani ta nejlépe reprodukovaná, nedokáže přiblížit jedinečnou atmosféru koncertu, i s počátečním hlukem, kašláním, s nezbytným laděním nástrojů, s potleskem a s rozzářenýma, vděčnýma očima posluchačů? Ať je stereofonní zařízení jakkoli dokonalé, ať je jeho věrnost jakkoli dokonalá, nahrávka nikdy nenahradí kouzlo koncertního večera, nikdy nezachytí neopakovatelné napětí, očekávání, odevzdání se stovek posluchačů.

Zde však skřípání houslí, přicházející odněkud shora, působí rušivě, nepřirozeně a nepříjemně. A přece se Frankovi zdálo, že právě teď hrají pro mrtvého, že se mu housle a violy vysmívají, že mu nadávají. Jen co se otevře masivní bronzová brána, zazní jiná hudba, ale ta už nebude určena jemu. Ostatně mrtvý už nic neslyší. Mrtvý je mrtvý.

Frank hudebníky neviděl. Oni zas neviděli, co se děje dole pod nimi. Během celého pohřebního obřadu zůstanou schovaní, nikdo je neuvidí. A taky proč? Jsou jen doplňkem, rekvizitou, která vyvolává slzy a vytváří atmosféru smutku. Směšní šumaři, neškodní, podivínští filharmonici...

A co já? pomyslel si Frank. Nejsem taky jen rekvizita? Nemám za úkol podílet se spolu s nimi a mnoha dalšími na výrobě národního smutku? Nemůžu být tak neviditelný jako oni, občas budu muset opustit svůj nenápadný kout za rozevřeným křídlem bronzové brány, ale i když budu všem na očích, nikdo si mě nevšimne, lidé mě nebudou vnímat, nějak k tomu všemu patřím, mihl jsem se před očima tolika tisíc lidí, ale kdyby se někdo kohokoli z nich zeptal, jak vypadám, určitě by se zarazil rozpaky. Nejsem člověk s tváří, moje tvář je ta věc, která mi visí na popruhu na břiše, jsem... objektiv velkého Hasselbladu.

Frank se tomu musel pousmát. Z veřejné anonymity, v níž žil a pracoval, si už dávno přestal dělat hlavu. Vlastně si ji nikdy nedělal. Měl dost příležitostí zjistit, že neveřejná tvář člověka je jedním z jeho největších bohatství a svobod, jedním ze základních předpokladů, aby se nemusel vždy a všude přetvařovat, aby mohl zůstat sám sebou. Frank netoužil po slávě ani popularitě. V tom už měl jasno. Jeho nechuť k práci, jeho chorobné nálady a stavy způsobovalo něco jiného. Byl výrobcem, velkovýrobcem veřejných tváří, jejich retušérem, dodavatelem, popularizátorem, součástí soukolí, které vytvářelo veřejné legendy o pomyslné velikosti malých, o důležitosti bezvýznamných, o kráse ošklivých. Kdysi, když začínal, chtěl v životě něco jiného. Ne tohle...

Tak tady bude stát. Ne pořád, to by bylo příliš. Frank není žádný nováček, ví, kdy tu má být a kdy ne. Ví to skoro na minutu přesně, protože tam vzadu za plentou je kancelář pohřebního štábu, kde mohl nahlédnout do programu na všechny tři dny. Program je podrobný a s většími či menšími výkyvy se přesně dodržuje. Kdyby ho něco nepředvídaného narušilo, byla by to katastrofa, někdo by to nejspíš odskákal, ale nic takového se za celou Frankovu bohatou praxi ještě nestalo. Státní pohřeb musí klapat, i kdyby nic jiného neklapalo.

„Při státním pohřbu musí jít všechno jako po másle,“ řekl Frank tajnému u zadního vchodu, když ho nechtěl pustit dovnitř. Marně ho přesvědčoval, že se musí seznámit s terénem, marně mu ukazoval všechny své doklady, zvláštní vstupenku opravňující ho k účasti na všech slavnostech, marně mu hrozil podpisem šéfa ochranky, tajný jen vrtěl hlavou, má své instrukce, před zahájením smutečního aktu tam nemá nikdo co pohledávat a zadním vchodem mohou do budovy vstoupit jen vyvolení s červenou kartou. A při státním pohřbu musí jít fakt všechno jako po másle, musel nakonec uznat i tajný, a tak Franka vpustil.

Z chodby zakryté černým závěsem se ozval hluk. Do síně, kde dělníci dokončovali smuteční výzdobu, vešla skupina svátečně oblečených lidí. Všichni vážní, všichni v tmavém, několik vysokých důstojníků v uniformách. Skupinu vedl osobní tajemník zesnulého.

„Rozestupte se do půlkruhu, soudruzi...“ přikázal, „vyzkoušíme si nástupy. První čestná stráž, prosím...“

Členové první čestné šestky, nejbližší spolupracovníci zesnulého, členové jeho kabinetu, se oddělili od skupiny. Osobní tajemník je odvedl zpět za zástěnu.

„Úplně od začátku, soudruzi... s příchodem, všechno jako naostro, prosím.“

Šestice mužů odešla za zástěnu a vrátila se ve dvojstupu. Pochodovali k čelu katafalku, kde se rozdělili, jedna trojice zaujala místo po pravici, druhá po levici mrtvého. Tajemník poskakoval, dirigoval, upravoval, vykřikoval, poučoval, chválil: „Výborně, soudruzi, nástup bezvadný, tak to má být, prosím ostatní, aby si to dobře zapamatovali, prosím druhou šestici, nacvičíme teď střídání, šestice u katafalku zůstane na místě, dokud se ke každému nepostaví střídající soudruh, stojící šestice pak odpochoduje, před katafalkem utvoří dvojstup, soudruzi ze střídající šestice udělají úkrok na místo, kde stáli vystřídaní, prosím, soudruzi, od příchodu...“

Tajemník byl ve svém živlu. Byl hned tu, hned tam a radil: „Kdyby, soudruzi, někdo z vás pocítil nutkání podrbat se, poškrábat si nos nebo něco takového, potlačte to, nevypadalo by to důstojně, zůstat jako žula, soudruzi, jako žula, a prosím, než vejdete, zkontrolujte se navzájem, jestli máte správně uvázanou kravatu, je to vážný akt, soudruzi, musí to vypadat důstojně... Všichni jste byli na vojně, nemusím vám říkat, kde je pravá a kde levá strana, okamžik odchodu střídané dvojice oznámí malé červené světýlko nad vchodem, když to blikne potřetí, vykročíte... tak si to zkusíme ještě jednou, soudruzi, od začátku...“

Tajemník se překonával, poskakoval jako šimpanz, zapomněl na mrtvého, byl to jeho den, jeho velký den, jako náčelník čestné stráže měl najednou moc nad politiky, generály, umělci, mohl je dirigovat, poroučet jim, stáli před ním jako usmrkanci, hltali každý jeho příkaz, dnes je na pár minut jejich pánem, jejich vládcem, může je napomínat, může je kritizovat, může ještě víc, může s nimi manipulovat, u čestné stráže záleží na tom, kde kdo stojí a kdy tam stojí, a pořadí i seskupení určuje on, jen on...

Frankovi se zdálo, že hlavní postavou tu není mrtvý muž, ale jeho osobní tajemník. Přitom jde o jedinou službu, kterou svému šéfovi poskytne, je u něj teprve krátce, nastoupil pár dní předtím, než šéf onemocněl, Frank ho nikdy předtím neviděl, neví, odkud přišel, neví ani, jestli je tajemníkova žena blondýna nebo bruneta, je to jediná služba, první a poslední... Nový předseda vlády si přivede jiného osobního tajemníka, ale co když ne, co když se mu nějak zalíbí? Proto ta ráznost, proto ta horlivost, je odpovědný za čestnou stráž, a ta bude klapat! Všichni si musí všimnout, jak bezvadně to klape.

Frank se musel ušklíbnout. Nechutná komedie. Mocní muži nacvičují nástupy. Frank chápe, že taková událost se neobejde bez dobré přípravy a promyšlené organizace, ale čeho je moc, toho je příliš.

Pod sklem tu přece leží mrtvý! Ale ten je vedlejší, o něj nejde, toho si nikdo nevšímá, mrtvý je tu pro publikum, a oni nejsou publikum, oni jsou herci na tomto jevišti, lidé je budou sledovat, všímat si jich, šeptat si – tohle je ten... a tamhle je tamten... tak zkoušejí, nacvičují, budou tu pro publikum, a každý z nich se rád předvádí.

Frank si vzpomněl na jinou takovou komedii. Na každoroční generální zkoušku ve státní rezidenci, kde rok co rok nacvičuje dvě stě lidí převzetí státních vyznamenání. Vzpomněl si na ty podivné volby do městské rady, kdy předem určení navrhovatelé navrhovali zvolit do rady předem určeného kandidáta a všichni zvedli ruku na znamení souhlasu s návrhem – naprázdno, protože skutečná volba se konala až o dvě hodiny později. Ale nikdo se proti tomu neozval, nikdo se nezvedl a neodešel, všichni považovali tu směšnou šaškárnu za disciplínu, za povinnost, dokonce za čest!

Kdoví, jestli si někdo z nich aspoň dodatečně uvědomil, že by to všechno mohlo být jinak.

Nedalo mu to. Vycvakal na tu „zkoušku“ celý film. Byli to všechno lidé zvyklí na oslepující světlo fotoblesku. Vůbec si nevšimli, že si z nich někdo dělá dobrý den; všiml si ho jen tajemník. Vděčně se na Franka usmál, v očích prosbu – tu fotku chci, musíš mi ji zvětšit, bude to skvělá fotka, já v popředí, jak rozkazuju šesti generálům!

Když Frank kdysi začínal, cvakal podobné nevhodné záběry na nevhodných místech s určitým vnitřním napětím. Co když si někdo všimne, že s tím focením je něco špatně? Postupem času zjistil, že to byly falešné obavy. Zvykl si na to, že ho nikdo nevidí, že si ho nikdo nevšímá, že ho nikdo nebere na vědomí. Patří k věci, on sám je věc, na fotografa se při těchto slavnostních příležitostech myslí stejně málo jako na vypínač, kterým rozsvěcují a zhasínají světlo. Frank pořizuje nedovolené, kompromitující, trapné snímky s opovážlivou jistotou. I ten tajemníček si ho všiml jen proto, že je nový, ještě si nezvykl.

II

V ZADNÍ ČÁSTI BUDOVY, V JEDNÉ Z MNOHA TAMNÍCH KANCELÁŘÍ, se na tři pietní dny usídlil muž, o jehož existenci nemají miliony občanů ani tušení. Frank ne a ne přijít na vhodné pojmenování nebo titul pro tohoto důležitého muže. Náčelník pohřebního štábu? Vládní zmocněnec pro organizaci státních pohřbů? Šéf pohřebního protokolu? Hlavní ceremoniář? Generální funebrák? Marně si lámal hlavu, nic lepšího ho nenapadlo. Tento důležitý muž činil konečná rozhodnutí. Pohřební štáb podléhal jeho velení. Určoval pořadí nástupu čestných stráží, čas příjezdu delegací z továren, úřadů, institucí a počty členů v delegacích. Určoval, kdy a jak dlouho má být ve smuteční síni přítomna vdova po zesnulém, určoval pořadí, v jakém se mají – podle významnosti – pokládat věnce ke katafalku, navrhoval délku projevů a pořadí řečníků, schvaloval výběr smuteční hudby, navrhoval a dohlížel na celkovou výzdobu síně. Frank nevěděl, jak se ten člověk jmenuje. Neuměl si ani představit, co, kde a jak ten člověk dělá, když se žádný státní pohřeb nekoná. Přece není možné, aby tento přísně tajný muž, odborník na pohřby, neměl nic jiného na práci? Ale své řemeslo ovládal naprosto dokonale, vždyť nezasvěcený laik si sotva uvědomuje, jak složitou organizaci a jak mohutný aparát vyžaduje takový státní pohřeb, má-li všechno klapnout. Davy smutečních hostů musí kolem rakve procházet plynule, bez trapných pauz. Loučení je naplánováno na dva dny, není možné, aby všichni, kdo zde mají defilovat, dorazili najednou. Tajemný muž s tím má bohaté zkušenosti, podle jeho odhadu projde kolem katafalku dvě stě tisíc lidí. Záleží i na tom, jací lidé tu v různých chvílích budou. V přítomnosti příbuzných zesnulého by kolem měli procházet lidé z jeho rodného města. Na to je třeba myslet, zařídit to, zajistit. Bylo by neodpustitelné, kdyby v době, kdy bude čestnou stráž stát Galovič, vstoupila do sálu delegace uměleckých spolků. Galovič totiž umělce nenávidí. Hned by v tom viděl provokaci. Je třeba zařídit, aby před Galovičovýma očima defilovala kolem katafalku delegace z největšího závodu ve městě. Tajemný muž má na starosti stovky takových detailů. Na všechno musí myslet, všechno musí předvídat.

Myslel opravdu na všechno. Zkušenosti z minulých pohřbů ho poučily, že přílišný počet fotografů narušuje důstojnost smutečního obřadu a smuteční atmosféru pohřební síně. Fotoreportéři jsou vždy a všude obtížná havěť. Pletou se pod nohy státníkům, překážejí, když se hrají hymny a všichni stojí v pozoru, pobíhají sem a tam, perou se o výhodná místa, válejí se po zemi, lezou po stromech a tribunách jako opice, oslepují lidi fotoblesky, obtěžují, vlezou i tam, kde nemají co pohledávat. Tajemný muž vydal příkaz – jedna filmová a jedna televizní kamera a jediný fotograf z oficiální agentury. Tím jediným je Frank – jen on má s podobnými věcmi zkušenosti. Ne nadarmo mu říkají recepční reportér.

Zde tedy bude celé dva dny stát v nenápadném zátiší, maskován těžkým křídlem bronzových dveří, občas se vynoří z úkrytu a stiskne spoušť. Frank je v tomhle už suverénní, ví, koho a co má fotografovat; za žádných okolností nesmí promeškat Galoviče, Galoviče stojícího v pozoru, Galoviče pronášejícího smuteční řeč, Galoviče kondolujícího truchlící vdově; to přijde, to musí přijít do novin. Frankovi se někdy zdá, že pohřby, slavnostní shromáždění, recepce a veřejné projevy se konají hlavně proto, aby se Galovič zas jednou dostal do novin... Pak samozřejmě obrázek pionýrů, kteří kladou věnec, a stařenky, která si před katafalkem utírá slzy bílým kapesníkem. Frank už má dlouhou praxi, ví, kolik fotek mohou noviny otisknout a co a kdo na nich má být. Ví to, nafotí asi dvě stě snímků, jinak by ho redakce mohla podezřívat, že se fláká. Dvě stě negativů, to je asi tak norma pro pohřeb. Jo, flákat se taky bude. Co jiného by tu taky pořád dělal? Přesně ví, kdy tu musí být a kdy ne, zná rozpis celého programu, podíval se do něj v kanceláři pohřební komise.

Frank si už dávno nedělá iluze o sobě ani o své práci. Sice se na něj vždy a všude, kde se objeví se svým přístrojem, usmívají a poplácávají ho po zádech, ve skutečnosti ho ale považují za obtížnou havěť, za nepříjemné, avšak nutné zlo, bez kterého to nejde. Jaká kariéra, jaká popularita, jaký vzestup je dnes možný bez fotek? Frank se za svou bohatou reportérskou praxi nesetkal s člověkem, který by se odmítl nechat fotografovat. Občas se najdou tací, kteří zavtipkují, mávnou rukou, dej mi s tím pokoj, přestaň blbnout, ale ani oni to nemyslí vážně. Lidé se chtějí vidět v novinách, Frank to pozoruje každý den, jakmile namíří objektiv, už se tlačí dopředu, jen aby byli na snímku, chtějí být co nejblíž. Frank je oficiální fotoreportér, reportér recepcí, tribun, galavečerů, známý, speciálně prokádrovaný, koneckonců se neustále pohybuje mezi mocnými, na tribunách, v sálech, na setkáních státníků, tam nemá přístup jen tak někdo, Frank je jedním z mála vyvolených, jimž jsou všechny dveře otevřené, Frank má renomé, znají ho, zvykli si na něj, prochází kontrolami bez legitimace, jeho legitimací je Hasselblad, kouzelná věc, která otevírá dveře paláců, dveře tlustě polstrované i dveře do soukromí. Dnes „státnické“ setkání, zítra slavnostní koncert, pak návštěva politika v továrně nebo v družstvu, Frank mačká spoušť, mačká ji takhle už déle než dvacet let, zvěčnil už stovky, spíš tisíce mikrofonů. Frank fotografuje mikrofony, hodně mikrofonů. A řečnické pulty. Hodně řečnických pultů. Pulty jsou jeden jako druhý a mikrofony se také moc neliší, jsou pořád stejné, výsuvné, přizpůsobitelné pro malé i velké postavy, jen tváře a figury za nimi se neustále mění. Významný člověk bez mikrofonu, to není ono, mnohdy je to jen bezvýrazná, zaměnitelná tvář, teprve mikrofon jí dodá patřičnou důležitost, obličeje za mikrofonem se neustále střídají, proměňují, ale to není důležité, v novinách teprve mikrofon vytváří potřebné spojení mezi řečníkem a národem, veřejný člověk se stává veřejným člověkem teprve na fotce s mikrofonem, teprve tehdy se lidem začne zdát, že je povolán říct něco ostatním a taky že má co říct.

Frank má ve svém archivu patnáct prvomájových tribun. Patnáct celkových záběrů a mnoho detailních záběrů jednotlivých osob. Tribuny jsou jedna jako druhá, ale když Frank nedávno porovnal nejstarší fotografii s nejnovější, pořízenou loni, nenašel na nich ani jedinou shodnou tvář. Co se stalo s těmi skvělými a zvěčněníhodnými z doby před patnácti lety? Kde je ten potentát, který zvedá dítě z otcovy náruče k sobě na tribunu? Kde je ten druhý, vynořující se z půlstránkové reprodukce deníku, aby pozdravil celý národ? Kdo si vůbec ještě pamatuje jeho jméno? Nevyfotografovat ho tehdy, nebo zkazit film, na němž ten mocný kyne, to by s Frankem špatně dopadlo. Tenkrát bylo nemyslitelné, aby noviny vyšly bez téhle fotografie...

Ne, Frank si nedělá iluze o sobě ani o své práci. Ví, co si o něm myslí ti, kteří se na něj usmívají, kteří se mu derou před objektiv. Frank je obtížná havěť, nepříjemné, otravné, ale nutné zlo. Opovrhují jím, mluví o něm jako o svoloči, vysmívají se mu, ale potřebují ho, nešetří medovými slovy uznání při každém setkání, předstírají srdečné přátelství, upřímný zájem o jeho osobu. Frankovi se však nejednou stalo, že ho nepoznali, když byl „v civilu“, bez aparátu. Ne, nepředstírali, že ho nevidí, opravdu ho nepoznali. Frank bez aparátu je nikdo, teprve aparát mu propůjčuje jakous takous důležitost. Když ho zdraví, zdraví vlastně objektiv, jejich úsměvy a slova uznání patří objektivu, čočce, ne jemu, jsou ochotni zaujmout před objektivem směšně důstojné pózy, usmívat se, když je jim do pláče, tvářit se vážně, když cítí nutkání k smíchu, předstírat zájem, když se k smrti nudí, chtějí být věční, zachyceni navěky, a to bez fotografie nejde, chtějí být zvěčněni v jedinečném okamžiku, na pozadí davu dychtícího po jejich slovech, chtějí být zvěčněni v novinách, protože kdo nikdy nebyl v novinách, nemůže být věčný a vyvolený, noviny se archivují, svazují do desek, ukládají po ročnících, přetrvávají pozemský život člověka, referují jen o výjimečných lidech, v dřívější době o výjimečných montážních četách a dnes o výjimečných ženských ňadrech, noviny jsou společenským testem důležitosti člověka, ukazatelem a barometrem jeho významnosti, jsou vlastně selekcí; z tisíců vědců se zmiňují jen o několika, z tisíců politických činitelů referují jen o těch nejvyvolenějších, a i v tom jsou ještě značné rozdíly, něco jiného je vidět se na skupinovém snímku a něco jiného hledět z titulní stránky novin v řečnické póze před mikrofonem, sám, v polodetailu, nemluvě o oficiálním portrétu... Čí jméno a tvář se nikdy neobjevily v tisku, ten je anonymní, je ten, o němž ti fotografovaní tak rádi mluví – prostý člověk, obyčejný člověk, člověk z ulice, drobný člověk, běžný občan, pracující masa, dav, lid, zástup, človíček, občánek, drobný, prostý, obecný lid. Ta slova, vycházející z úst řečníků, politiků, státníků, umělců, přivádějí Franka pokaždé k zuřivosti. Kdo jsi, kdo ty jsi, jak se opovažuješ vytvářet takovou bariéru mezi sebou a ostatními lidmi? Čím jsi neprostý, neobyčejný, nemalý, výjimečný? Že jsi bojoval? Frank zná stovky lidí, kteří také bojovali, a bojovali dobře, a když boj skončil, vzali bandasku neslazené kávy a šli do dolu na ranní směnu. Znali tebe někteří z nich, vědí, co jsi zač a co si o tobě mají myslet teď, když o nich mluvíš jako o prostých, obyčejných, malých? Že to je jenom řečnický obrat? Možná je. Ale i ten se rodí z nějakého duševního naladění, má hluboké kořeny někde v tobě, v tvém pocitu, že jsi něco víc, že jsi privilegovaný, vyvolený.

Frank je zná, ty neprosté. V životě jich potkal spoustu, zná je jako své boty. Ví, odkud pocházejí, a nemýlí se v odhadech, kam až to dotáhnou a jak skončí. Právě Frank zachycuje jejich jedinečnou podobu pro všechny časy. A to sériově. Pomohl tak vytvořit tisíce titánů. Jsou věční... ve Frankově bohatém fotoarchivu. Frank dosud zná jejich jména. Jinak už upadli do úplného zapomnění. Titáni? Čas od času Frank ještě některého z nich potká na ulici. Teď o nich jiní mluví jako o drobných, malých, prostých, obyčejných lidech.

Zkušenost Franka naučila brát všechno s rezervou. Když od někoho zaslechne, že jsme jen „obyčejný lidi“, pomyslí si: ty se chceš vydrápat nahoru, že jo, kámo? Známe ty, kteří říkali totéž. Později změnili jen pár písmen. Ne my, obyčejní, ale on, obyčejný, drobný, malý... Tenhle mrtvý taky hřímal z tribuny – my drobní, prostí lidé... ale později se jeho projevy začaly hemžit naším prostým pracujícím lidem...

Řečnický obrat? Mrtvý na katafalku je důkazem, že to není jen řečnický obrat.

Kdysi Frank vášnivě fotografoval. Hory, řeky, náladové východy slunce. Tehdy ještě bylo fotografování luxus, Frank byl členem party mladých, jediný s fotoaparátem. Žadonili: vyfoť nás, vyblejskni nás. A Frank cvakal, fotil skupiny, jednotlivce, výlety, sportovní soutěže, manifestační průvody... je to zvláštní, už tehdy zachytil stovky snímků, ale sám se na takových fotkách objevoval jen zřídka, jen když někdo řekl – Franku, pojď, stoupni si k ostatním, já to zmáčknu, abys byl taky mezi námi. Frank o to nikdy moc nestál. Větší radost měl, když se mu povedla fotka srny nebo ledňáčka na vrbové větvi, než když zachytil svůj vlastní obličej. Jiné fotografoval rád, když jim to dělalo dobře.

To, co ho nikdy nezajímalo, se stalo jeho denním chlebem. Recepční reportér. Chodil po tribunách, pódiích, fotil a fotil. Nechodil sám, byli tam i další fotoreportéři. Stalo se, že některé z nich zvěčnil, jak se vmísili mezi mocné, a stalo se, že někteří z jeho kolegů dostali do objektivu jeho, Franka. Když byl snímek něčím zajímavý, reportérovu postavu z něho prostě vyretušovali. Stenografové, šoféři a fotografové nemají na podobných snímcích co dělat. Nejsou ničím výjimeční. Patří pod souhrnný název: pracující lid...

Zahleděl se na portrét visící na černém sametu. Obrovské zvětšení. Portrét nebyl věrnou podobiznou zesnulého. Byl už deset let starý a od té doby se kdysi hranaté rysy státníka značně zaoblily. Ale státníkovi se tento portrét líbil, jiný nechtěl.

Portréty nebyly Frankův obor, ale mrtvý muž, možná z rozmaru, možná z dávných vzpomínek, chtěl portrét jen od něj. Chtěl tím Frankovi projevit svou přízeň, chtěl napravit něco, co se nepovedlo?

Frank na něj vypotřeboval stovky záběrů. Nevyhovovaly, ani jeden, státník si myslel, že na jednom vypadá příliš měkce, na jiném příliš tvrdě. Jednou se mu nezamlouvala výška jeho čela, podruhé nevýrazné oči. Jinde prý vypadal příliš civilně. Franka to bavilo, cvakal znovu a znovu, neúnavně. Už dávno měl záběr, o kterém věděl, že se mrtvému bude líbit, ale fotil a fotil, stavěl státníka do nepřirozených póz, nutil ho dělat grimasy, musíš se usmívat, musíš vypadat vlídně, ale jen natolik, aby úsměv nepotlačil rozhodnost a pevnost rysů, jen náznak úsměvu... a vyhlaď čelo, začínají se ti dělat vrásky... a dívej se do dálky, to zosobňuje naše perspektivy... tak, pevně, jistě, do dálky... vpřed...

Frank dobře ví, až moc dobře, čeho jsou lidé schopni kvůli jednomu portrétu. Kdysi přesvědčil jednu bláznivou herečku, že nejsoustředěnější výraz získá na záchodě. Když pak snímek vyvolal, pomyslel si, že na tom něco je.

Celé dva měsíce navštěvoval státníka v jeho sídle. Když ho to už přestalo bavit, vytáhl z obálky vůbec první fotku, kterou tehdy pořídil. Státník se rozzářil.

„Vidíš, stálo to za tu námahu...“

Portrét byl opravdu dobrý, splňoval všechna očekávání a shodoval se se všemi státníkovými představami o sobě samém. Byl na něm vážný, ale tak nějak laskavý, mladý, ale moudrý, tvrdý, ale velkorysý. Prostě osobnost.

Nečekaně vysoký honorář, který mu přišel poštou, poslal Frank zpátky. Strašně se tehdy pohádal se ženou. Samozřejmě, nemohla mu rozumět. Takový honorář!

Žena Frankovi občas vyčítá, proč nefotí hrady, zámky, folklór, Tatry? Proč neuděláš knihu o zvířatech, motýlech, květinách? Nebo akty? Za to se dneska platí. Jiní si žijou... a my pořád smrdíme korunou...

Table of Contents

Jak chutna moc 145 x 225 - 2024 epub