LEDA 2023

Cover © René Senko, 2023

© Nakladatelství LEDA, spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-855-6

Kapitola první

SOUDCI RATKINOVI onemocněla manželka. Bez klobouku běžel sám přes městečko pro lékaře. Pak se jaksi zastyděl za toto své rozčilení a projevoval až překvapující klid. Jenom když někdo zaskočil na zeptanou, jak se daří nemocné, chopil se vždy za hlavu a stočil zoufale oči vzhůru. Byl tak trochu pozér, ten pan soudce Ratkin.

Malý Jeník seděl na schůdcích před domem a chvilkami zaplakal. Ráno jej pustili na chvilku k mamince do pokoje, ale nebyl hodný, vzbudil maminku pláčem. Proto tam nyní už nesměl. Seděl tu a sluníčko svítilo do jeho slz jako do duhových sklíček. Před schůdky byl v hlíně dolíček, hrávali tam fazole. Jeník hleděl v dolíček a plakal ještě více. Měl už obličej celý naběhlý a třásl se na všech údech; hlava mu klesala únavou, celé tělíčko se nahýbalo, jak dešťovými krůpějemi obtížená květina…

Druhý den zavezli jej k babičce. Babička měla tklivé, hubené ruce, jak suché lupeny. Šelestily, když jej hladila po vlasech, a Jeník se utišoval. Kromě toho uměla pohádku o jedné mamince, která stonala a zase se uzdravila. Její hlas rozléval mírné, tiché světlo, jak slunce mezi podzimními stromy, a někdy pohádkově zazvonil, jak zlatý vlas děda Vševěda, upadnuvší na podlahu… Konečně i dopis přišel, že mamince je už lépe, a to byla vlaštovka s nejsladším zvěstováním.

Toho roku byla veliká vedra a sucha, že nebylo takových pamětníka. O Petra a Pavla to už byl takový zlý den a lidé mluvili zvláštním uvadlým, vyschlým hlasem. Kolik neděl už nepršelo a slunce přestalo být požehnáním; dny vápenatěly v plamenech cínových obloh a noci byly lepkavé. A toho dne, ve chvíli, kdy chodili lidé na požehnání, jako by byl poslední vánek zemřel a malé náměstí sípalo pod okny jak zalknuté hrdlo.

Babička usnula v lenošce a malý Jeník se dívá, jak jí pokyvuje hlava; nějak zvědav je a nějakou úzkost má, hlava po každém vztyčení klesá vždy níže a níže, jenom moucha kdesi bzučí a světnička se zadusila v horkém tichu; a v Jeníkovi roste úzkost, snad se ona hlava z ramen na zemi skutálí, o zemi uhodí.

„Babičko!“

Hlásek v ústech vyschl, ale babička nemá věru tvrdé spaní. Jenomže, bože můj, už se ty oči tak těžko vracejí ze snů, bůhvíkde se toulaly, komu dívaly se tváří v tvář, někdo velmi podivný to byl a z tohoto světa nebyl; i Jeník postřehuje cosi dalekého v těch očích.

Moucha opět kdesi bzučí a Jeníkovi se náhle zdá, že babička naslouchá, co moucha povídá; takový napjatý výraz má nyní babička, sto uší zdá se v něm naslouchat.

„Podívej se, Jeníčku, z okna… že přestala téct v kašně voda,“ povídá náhle.

Jeník jde k oknu a dívá se. Přichází mu celkem k smíchu babiččina otázka: což je to možné, aby v kašně před jejich okny netekla voda? Ale skutečně, podivné věci se dějí; mžiká očima a rychle oddychuje.

„Neteče, babičko…!“

Ale babička zavrtěla pouze hlavou a cos vylekaného porvalo jí záhadný úsměv kolem tenkých rtů.

„Podívej se ještě jednou, dobře se podívej,“ povídá konečně.

„Neteče, babičko.“

Oběma rukama zamávla, do klína těžce je spustila a řekla jaksi suše a zle:

„To se ví, že neteče. A jak by tekla? Bůh na všechny prameny dlaň položí a nikde voda nepoteče. Takový bude hněv boží…“

Tohle ovšem Jeník nechápe: že by se pánbůh tak hněval a tak trestal. Nejde mu vůbec tak leccos do hlavy. Kdyby vody nebylo, lidé by žízní umřeli; i tatínek by umřel i maminka a babička taky by umřela; ale potom, potom – a Jeníkovi je hroznou ta myšlenka – potom by už asi nemohl mít pánaboha rád. Ale je on to hloupý hoch; vždyť i on by umřel… nu, to je přece jasné…?

V hodinách odrachotily tři údery a babička stala se velice nepokojnou.

„Tuhle chvíli to asi bylo… také o Petra a Pavla… to jsme viděli prvního pruského vojáka,“ povídá náhle jako pro sebe.

A rty, jako když větřík tence o lupínky šelestí, tichounce se jí chvějí.

„To byla taková strašná chvíle… Krátce před polednem odtáhli poslední naši vojáci. Ti, co tudy ráno táhli, šli ještě jako k tanci, do oken na nás křičeli a čepicemi mávali, čepicemi že Prušáka utlučou; ale ti poslední ani hlavy už nezdvihli, něco jako by do zad je strkalo a kupředu o překot tlačilo… Pak vymřelo náměstí a my naslouchali do dálky. Stála jsem u okna; bylo tak ticho, že bylo slyšet, jak kašna šplíchá. Několik lidí trousilo se na požehnání, ale do kostela nevešli; jen tak u kostela stáli, jako by čekali, bude-li kaplánek dnes požehnání sloužit. Konečně kaplánek vyšel z děkanství, lidé u kostela smekali, ale klobouky zůstaly tkvít ve vzduchu, snad tam lidé motýly honí; na předměstí začali strašně výt psi. Vtom i náš pes, Strach jsme mu říkali, vyběhl před dům a pronikavě zavyl; ale ihned zase vběhl do domu a celou tíhou vrhl se na dveře. Když jsme ho vpustili, plazil se po zemi a tiskl k našim nohám. Ale tu už, jak stojím u okna, jako by se mi kol očí červený vítr přehnal, a několik červených pruských husarů kmitlo se napříč náměstím. Vykřikla jsem a nebožtík dědeček také přiskočil k oknu. Řekl jen: Ježíšmarjá, už jsou tady! A za prvními přihnali se druzí a zrovna před náš dům. V prvním zděšení zapomněli jsme odskočit od okna. Zarazili koně, křičeli cosi a ukazovali, že chtějí pít. Jeden z nich byl takový krásný a měl plavý vous. A tak dobrácky se do okna usmíval, jako by to ani nebyl nepřátelský voják. Nějaký vyšší důstojník to byl…“

A babičce se opět tak tichounce chvějí rty. 

„Chtěla jsem jim sama donést vodu, ale nebožtík dědeček se jaksi přísně na mne podíval, odstrčil mne a šel sám. Připlížila jsem se zatím opět k oknu; viděla jsem, jak se dědeček musel napřed napít, přičemž jeden mu poplácal po zádech. Ten mladý, plavovlasý, se podíval ještě jednou do okna a oči se mu tak dobrácky smály. A jako když je vítr odnese, hned zase byli bůhvíkde. Večer potom,“ babička okamžik kývá hlavou, rty se jí přitom pohybují, ale žádný zvuk z nich nevychází, „večer potom přivezli toho mladého důstojníka na voze s prostřelenou nohou. To už bylo plné město pruského vojska a u nás zřídili malý lazaret. Amputovali mu potom nohu, ležel u nás přes celou vojnu. Nudil se a chtěl něco číst. Měli jsme několik německých knih, půjčili jsme mu. Když nám je potom vrátil, byly v jedné dva listy úplně slepené krví; tak se to nějak při amputaci muselo stát… Schovala jsem si tu knihu…“

Opět se jí tak naprázdno pohybují rty. Konečně namáhavě vstává a jde ke skříni. Starou knihu ze skříně vezme, do lenošky usedne a rozevře. Jsou tam dva listy jako pokryté rzí a rty se tichounce, zapomenutě chvějí.

Venku padá oheň z oblohy a v Jeníkovi se malé srdce chvěje a zmítá jak úzkostný zvoneček.

Je tu cosi, veliké červené krůpěje kanou z toho na podlahu a Jeník šeptá: Krev, krev, krev!

Kdosi zlý se hněvá, na všechny prameny dlaň položí, nad nikým se nesmiluje, nikde voda nepoteče.

A Jeník se náhle ptá:

„Babičko?“

„Nu?“

„Pámbu všechno stvořil?“

„Všechno.“

„Všechny lidi?“

„Všechny.“

„Toho pruského důstojníka taky?“

„Taky.“

„A kdo mu prostřelil nohu?“

„Nu, některý náš voják.“

„Toho taky pámbu stvořil?“

„Taky.“

„A pámbu to tak chtěl, aby střelil?“

„Chtěl… Bez jeho vůle ani – –“

„A moc ta noha bolela?“

„No, moc. Celou noc tenkrát prokřičel.“

„To taky pámbu chtěl?“

„Baže.“

„A dobré oči že ten důstojník měl?“

„Dobré. A jaký dobrý člověk to byl!“

Jeník velice zbledl a obličej se mu zkřivil.

„To je divné,“ povídá.

„Co je divné?“

Ale Jeník se náhle rozesmál místo odpovědi zvláštním suchým, nedětským smíchem.

Kapitola druhá

BYSTROU A VŘELOU KREV mívali Ratkinové, dokud jejich rod rostl ve mlýně pod hrází Červeného rybníka; tak se mu říkalo, Červený rybník, a mlýnu se říkalo Červený mlýn. Před mnoha a mnoha léty byl prý rybník jednou červený krví, za nějaké selské vzpoury snad to bylo, ale to už bylo dávno a lidé se na to nepamatovali. A dokud tu Ratkinové žili, měl jejich rod bystrou a vřelou krev. Duše prosté a čiré, jak lesní studánky, štědrá srdce a zamlada si rádi podivočili; ženy se z toho rodu zřídka rodily a mladí Ratkinové si sem nevěsty na svých silných rukách přinášeli, a když je nesli, na hrázi nade mlýnem s nimi na okamžik postáli, zdvihali své nevěsty vysoko nad hlavu, jako by je chtěli na některý z topolů posadit, a z jejich hrdla vyletěl k nebi výskot, jak hejno skřivanů. Tři dny a tři noci stál vždycky mlýn a tři dny a tři noci nemusela učinit nevěsta krok, stále tu čekaly dvě silné ruce, které ji chtěly nést; silní byli Ratkinové a nejsilnější byli, když milovali. A když jim ženy otěhotněly, tu je opět nosili, vynášeli je ze mlýna, opatrně a něžně, kladli je do vysoké trávy za mlýnem mezi řídké habry a břízky, klečeli tu u nich rozpačití jaksi a bázliví a v nějakém zvláštním zmatku báli se téměř pohledět svým ženám do očí. V těch dobách nelíbali své ženy na ústa, jen letmo dotýkali se rty jejich vlasů a zavírali oči, když jim pohled zabloudil k jejich vzdutým prsům.

Ale jednu nedobrou touhu nosili v sobě všichni Ratkinové. Město je k sobě lákalo a tu občas opouštívali osamělý mlýn a vraceli se až po dvou třech dnech; zchátrali jaksi vždycky přes ten čas, páchlo z nich kouřem a lihem a v očích měli bludná, nepokojná světýlka; jejich ženy chodily v těch dnech s červenýma očima.

A léta uplynula a Ratkinové už nežili v Červeném mlýně; větev po větvi odpadala do blízkých městeček. Stali se z nich obchodníčkové, stávali ve dveřích zatuchlých krámků a v jejich odbarvených obličejích bylo napsáno, že touha je obelhala. Zpřísněli jaksi, znevrleli a oči jim ležely úhorem. Na každý jejich pohyb věšela se tíživá závaží a pohled jim plouhal při zemi, nekalý, šedý pták s přistřiženými křídly.

Jednoho únorového dne, který právě dočervenával na západě a začínal do míst, ukrytých před touto červení, nalévat něco studeného a sychravého, projela malým čtyřhranem náměstíčka v N. fůra s nábytkem. Za fůrou kráčel asi čtyřicetiletý muž; to byl otec soudce Ratkina, dědeček malého Jeníka. Několik lidí přešlo a hleděli za fůrou udiveným pohledem. I kašna na náměstí udiveně zašplíchala, domky zamračily nehostinně sešlá, ošlehaná průčelí a plechový orel na c. k. notářství protáhl vysípaný, rzivý krk. Ale muž jdoucí za fůrou nezdál se nic z toho pozorovat; šel, tuhnoucí zmrazky mezi dlažbou praskaly pod jeho nohama, a hryzl urputně jeden konec svého kníru. Konečně fůra zastavila u jednoho domu. Muž rozhlédl se kolem po domech, byl čímsi nepříjemně dotčen a začal nuceně hlučným hlasem hovořit s vozkou; lidé vyhlíželi z oken. A tu se objevila na náměstí bryčka a zamířila k témuž domu. Vystoupila z ní žena a dva hoši. A náhle jako naráz oba hoši se rozplakali – – – To byl vjezd Jeníkova dědečka do města. Nebyl nijak triumfální.

Soudce Ratkin si ještě teď občas vzpomněl, jak tenkrát s bratrem a matkou vystoupili z bryčky a jak se rozplakali. A soudce Ratkin se superiorně usmíval; hlouposti, hlouposti, chlapecké pošetilosti, myslel si, leccos jsme tenkrát dělávali, k smíchu je to teď. Teď – byl soudce Ratkin velmi vážným mužem a nechápal, jak se možno jen tak zbůhdarma rozplakat; a tento jeden z Ratkinů také nevěděl, že mívali jednou Ratkinové vřelou a bystrou krev. Krev, krev, ano řekněte mi, milí lidé, jaká krev a k čemu třeba krve – mohl se teď udivit soudce Ratkin; pořádně žít se má, vyhovět zákonům a zvyklostem, nenarazit nikde, to ano, ale co tu blouzníte o bystré a vřelé krvi? Na mého nezvedeného bratříčka se obraťte, do noty mu padnete. A bylo to tak s jeho bratrem Jiřím, v něm stará ratkinovská krev neulehla a nezatuchla, nýbrž do nějakých záludných bystřin se rozpěnila. Cosi soumračného, záhadného bylo v celé jeho existenci. Byl už ledačíms, i důstojníkem, ale opouštěl každé své povolání s lehkomyslnou odvahou toho, jenž za sebou pálí jeden most po druhém. I k plamenům umění zaletěl si připálit křídla – tak doslova se jednou vyjádřil. Tulákem byl milý bratr Jiří. Soudce Ratkin o něm mluvíval málo a s jistou podrážděností, což je pochopitelné. Byl-li u nich na návštěvě, což se stalo všeho všudy jen několikrát, býval soudce velice upjatý a dotýkal se rád uštěpačnou poznámkou bratrova nepořádného života, ale týž odbýval takové poznámky mírným úsměvem otrlého tuláka, jenž odklepává z límce kabátu veš, když na ni bylo upozorněno, ale co možná ležérně.

Vážným a střízlivým mužem byl soudce Ratkin, a když se mu narodil hoch, nemyslel na krásný zázrak; zprvu to ovšem patřilo více mámě, ale jakmile se to začalo trochu podobat malému mužskému, tu už zase on musel vědět, jak se s tím zachází, jedno přísné oko lepší než dvě shovívavé, desetkrát raději zakaž a jednou dovol, klesti, cepuj a nepopusť! Nebyla dosud příležitost k velkým, dávaly se aspoň malicherné rozkazy. A těch bylo, až bůh bránil. „Sedni si přece pořádně a nehoupej nohama.“ Jeník si sedne pořádně a na chvilku usilovně dbá, aby se mu nehoupaly nohy. A jak tak bedlivě dává pozor na své nohy, začnou ruce bezděčně žmolit ubrus. „Co to je opět, Jeníku? Žmolit ubrus je neslušné, neřekl jsem ti to dosud?“ Ano, Jeníkovi se zdá, že mu to otec už několikrát řekl, a připadá si tak nějak ubohý, protože si nemůže zapamatovat, co mu otec už tolikrát řekl, stydí se a červená rozpaky. Nehraje si už rukama, ale má v nich mravence, i v nohách má mravence, trápení má, hrozné trápení. Ve spáncích palička tepe, kanár křičí, zlatý prach tetelí se v slunečních stuhách u oken – věru, na schůdcích před domem sedělo by se lépe, i trochu proběhnout se bylo by vlastně možno… domácích Blesk před domem zaštěkal, i s tím by si bylo možno pohrát – a Jeník pomalu sesouvá se ze židle a po očku přitom pozoruje otce, dech se tají a palička ve spáncích buch – buch… stůj! Dvě oči naň hledí, světlo v nich vystřídal stín a stín zasáhl jeho hlavu. „Kam zase? Nemůžeš chvilku pokojně posedět?“ A Jeník poslouchá a poslouchá. Nechce být neposlušným hochem, je to ošklivé. Tatínek to říká a Jeník to uznává.

Stalo se ovšem několikrát, že otec zpozoroval v hochově chování cosi, co se mu nechtělo nikterak líbit. Byly tu především jeho neobyčejně modré a dalece zadívané oči; mohl jsi spatřit hocha dívajícího se na hračku, již držel v ruce, týmž pohledem, jako by hleděl v ohromnou dálku. „Ne, jaký zvláštní návyk osvojuje si ten chlapec,“ říkával soudce Ratkin. Jednou se dokonce rozhněval. „Vždyť ten chlapec kouká jak idiot,“ vykřikl. Ale bylo tu ledacos jiného, co mohlo překvapit.

Začalo to nepochybně celkem nepatrnou událostí nedlouho před matčinou chorobou. K domácím do sklepa chodil na brambory zloděj. Nebral mnoho, nebyli by to ani pozorovali, ale zanechal tam po sobě neopatrně jakési stopy a to jej prozradilo. Počíhali si naň jednou v noci a hrozně ho zbili. Všichni lidé v okolí se tím velikým křikem probudili, tak strašně bědoval a naříkal mlácený člověk. I u Ratkinů byli vzhůru. Soudce se rychle oblékl a sešel dolů. Když se vrátil, vypravoval, co se stalo; vyplatili ho pěkně, lumpa, až mu krev z nosu stříkala; do kouta ho dostali a dali mu, až zůstal ležet. S prosíkem začal milý chlap, doma že má děti, že mají hlad – nu, nechutnalo mu, když mu tak pěkně po mlsné hubě dávali. Je to ten a ten, v létě k nim s houbami chodil; pravda, děti má, šest dětí má, ale proto ještě není nikomu dovoleno, aby směl krást. Teď dostal zatím první splátku; rozumí se, že i soud si s ním ještě pohovoří. A naloží mu vydatně, aby si to pamatoval pro podruhé; ano, on, soudce Ratkin, dá mu důkladnou ponaučenou, to mu může už dneska slíbit. Otec to říká velmi významným hlasem, jeho trepky pleskají v chůzi jak políčky. Matka sedí na pelesti postele a má ustrašené oči. Mlčí, zvykla si mít vždycky téměř totéž mínění jako její muž; opakuje pouze v krátkých přestávkách: „To je hrozné, to je hrozné!“ Pak pohlédne náhle k Jeníkově postýlce. Zarazí se, je čímsi překvapena. „Podívej se jenom, vždyť ten chlapec je celý vyděšený,“ povídá. Ale v tom okamžiku, když i otec nahnul se nad postýlkou, zděšení přešlo v chlapcově pohledu v nenávist a štítivý odpor. „Poděsil se,“ povídá otec, „zlodějů se bojí.“ Hoch se náhle roztřásl, zbělel a oči téměř vystoupily z důlků, veliké a zimavé. Pak teprve přišly slzy, pláč, který zmítal celým tělem. I když posléze hoch usnul, třásl se po celém těle. 

Nějaké záhadné koutky začaly se jevit v hochově povaze. Snad i matčina nemoc na něj nějak v tom směru působila. Stál tu tváří v tvář nějaké strašné věci, jeho malé, horké srdce ocitlo se poprvé v studených a potměšilých rukách osudu. Pak přišly babiččiny pohádky a příběhy. Hoch dával přitom babičce otázky, které ji přiváděly do rozpaků; obyčejně po několika takových otázkách rozdrobilo se křehké kouzlo pohádky a hoch tu seděl se zvláštním strnulým úsměvem, který překvapoval v jeho dětské tváři. Nejmocněji působil naň příběh o raněném důstojníku. Prosíval babičku opět a opět, aby mu ukázala knihu s krví slepenými listy, dotýkal se jí hebce s přivřenýma očima a v jeho obličeji objevoval se vždy týž strnulý úsměv. Když se vrátil domů, zpozorovali brzy, že to již není bývalý pokorný a poddajný hoch. S jistou umíněností přeslechl rád otcův rozkaz a rozkaz musel být opakován; plnil jej potom s jakousi tvrdou a nucenou zdlouhavostí a v jeho očích objevovala se přitom zlá jiskra. Hoch se stává vzdorovitým, říkal otec, nutno mu to vyhánět metlou. A začal hocha bít.

Kapitola třetí

JENÍK MĚL NEOBYČEJNĚ RÁD strýce Jiřího. Vše, co souviselo se strýčkem, působilo na hocha hlubokým dojmem. Nějaká dobrodružná krása, nějaká velikost vemlouvaly se tu v mladičké nitro a hoch, nerozuměje dosud, aspoň vytušoval. Jeho srdce bylo plno zbožnění a obdivu pro strýčka. A zvláštní, právě to, jak otec o něm hovoříval, podrážděně a štítivě, to právě zveličovalo jej a zkrásňovalo v jeho očích. Strýc byl nešťastný a dobrý. A jeho život byl jistě krásný. Bylo to s ním tak nějak jak s oním pruským důstojníkem; dobrý byl a usmíval se, lidé byli zlí a nespravedliví, ale on se usmíval.

Za poslední strýčkovy návštěvy přihodilo se, že byl hoch otcem pro cosi v jeho přítomnosti kárán.

„Nech ho, je to ještě dítě, vybouří se,“ povídá strýček.

Hezky se to radí, když nejde o vlastní dítě, myslí si otec. Dívá se na strýčka, nějaká slovíčka svědí mu na jazyku, ne a ne, nedá mu to. „Milý bratře,“ povídá, „vida, a ty jsi se nevybouřil.“

Hledí uštěpačně na bratra; bratr se naoko zasmál, pouze naoko, myslí si soudce, ano, skoro opovržlivě se zasmál, ale přece dobře jsem mířil, v srdci dírka zůstala; tak si myslí soudce Ratkin. Nu, bratr se skutečně nevybouřil. Starostí v mládí nadělal a nic z něho není, jen tak po známých se toulá. Svou bolest bych rád cestou ztratil, říká, a ďas to ví, jakou bolest; víru ztratil a svědomí třeba hryže. Taková to bude bolest.

A jak tu tak strýček sedí, Jeník z něho oči nespouští. Je nedělní odpoledne, ale hochu se ani ven nezachce, jen tu tam něco do ruky vezme a zase položí, po židlích posedává a stále strýčka pozoruje. Otec hovoří, matka hovoří, strýc pouze mlčky přikyvuje.

Náhle k němu přistoupí hoch, a proč že je tak smutný a nemluví.

„Zuby rozbolely,“ povídá strýček a přitom jaksi směšně pohlédl na otce přes Jeníkovu hlavu. Jeník pohlédne na otce, pak na strýčka, znovu na otce a tak několikrát.

Otec si ani není vědom proč, ale ocitá se náhle v rozpacích.

„Jdi si na půl hodiny ven,“ poroučí Jeníkovi.

Ne, Jeníkovi prý se nechce.

Poroučí znova, rozkřikuje se.

Ne, nepůjde.

A proč že nepůjde?

„Zuby rozbolely,“ povídá hoch a dívá se přitom otci do očí se zcela zřejmou posměšností.

Otec vstává, je rudý v obličeji, ubil by snad hocha.

Strýc náhle zbledl jak plátno. „Jdi ven,“ povídá Jeníkovi. Teprve teď Jeník jde, ale jde úmyslně pomalu a ještě ode dveří pohlédne na otce s týmž posměšným pohledem.

Otec se hrozně rozzlobil. „Utopit takové štěně,“ křičí.

Strýc se suše a pichlavě zasmál. „Ano, minul jsi se s povoláním, měl jsi drezírovat psy a ne vychovávat dítě,“ povídá.

Stojí tak oba proti sobě, soudce Ratkin rudý a zalykající se, jeho bratr neobyčejně bledý, ale pokojný. Matka se vrhla mezi ně se sepjatýma rukama a odvlekla muže do vedlejšího pokoje.

Za půl hodiny strýc odejel, ani se s bratrem nerozloučil.

Pak už je večer a Jeník se stále ještě nevrací.

Matka trne strachy a činí otci výčitky.

Dobrá, je-li jí ho líto, může jít za ním; beztoho jej tak hýčkáním zkazila…

Kdyby se raději nerouhal…

Ne, nerouhá se, ví, co mluví; ale bude lépe, když ona nebude se plést do věcí, kterým nerozumí.

Jak jen prý takhle může mluvit, vždyť ona je přece matka.

Ano, je matka; to ještě neznamená, že by byla právě dobrou matkou.

Matka vybíhá před dům, vyčkává na chodbě, ale Jeník nejde.

Otec chodí rozčileně po pokoji a vyhrkuje zlá slova.

Konečně ozval se na chodbě šumot a něčí šepot.

Otec béře do ruky rákosku. Je dobrým otcem a zná své povinnosti.

Dveře se otevřou a matka popostrčí před sebou Jeníka do pokoje. „Popros tatínka,“ domlouvá.

Otec dívá se úmyslně stranou a svírá v ruce rákosku; ano, on zná dobře své otcovské povinnosti.

Matka stále ještě domlouvá: Popros, popros – a otec je náhle přesvědčen, že Jeník nepoprosí. Ale není to strašné, že takový kluk hlavu si postaví a nepoprosí?

„Sem pojď!“ křičí.

Ale v témž okamžiku je opět již přesvědčen, že nepůjde.

Jde k chlapci. Ten vztáhl ruce, jako by si jimi chtěl krýt hlavu, ale ihned je opět svěsil.

Soudce Ratkin zná své otcovské povinnosti a bije, dobře bije, ďábla vymítá, autoritu utvrzuje.

Hoch nevykřikl, nezaplakal. Jen tak ústa podivně otevřel, jako by se dávil.

Matka na zem upadla, nohy otci objala, ale hoch nevykřikl, nezaplakal.

Těžko se dívat, takhle proti otci se postavit, to do nebes volá, otec by snad hocha ubil, a proto se raději odvrací.

Matka na zemi leží a kolena mu objímá.

„Vždyť on poprosí, budeš vidět, že poprosí,“ opakuje neustále, ale otec je přesvědčen, že nepoprosí. Dračí semeno je to, neštěstí s ním k nám přišlo, mne i matku zahubí, myslí si.

„Viď že, Jeníčku, poprosíš,“ ptá se matka.

Náhle vyděšeně vzkřikne.

„Co… co to děláš, Jeníčku?“

Otec pod studeným zvukem tohoto vyděšeného hlasu rychle se ohlédne.

Jeník stojí obrácen k němu jaksi bokem, oči se mu lesknou posměchem i hrůzou a prstem ukazuje na otce, jako by někomu, kdo stojí mezi dveřmi, na otce ukazoval. Ale mezi dveřmi nestojí nikdo, začišelo z toho jaksi strašidelně, a otec odvrací se rychle a odchází do vedlejšího pokoje.

Matka přišla po chvíli za ním, chtěla něco říct, ale nenechal ji domluvit. Přišla ještě jednou. Opět ji přerušil.

Když se vrátil do pokoje, Jeník už spal.

„Má horečku,“ povídá matka.

„Ať pojde!“ zabručel.

„Aby tě pámbu nepotrestal…“ zaplakala potichu.

Ne, pámbu nepotrestá, pámbu k dobru přičte, že jsem včas koukol z pšenice vyplel, myslí si soudce Ratkin. Ano, tak je to a on zná své povinnosti. Proutku-li neohneš, dokud je mladý a tenký, se stromem potom už nic nepořídíš.

Hoch měl skutečně horečku. Mluvil ze spaní podivným, cizím hlasem.

A zatím otec leží, ledacos se mu tak v hlavě rozleželo, leží, a tak mu chvílemi napadne, aby přece jenom vstal a na chlapce se podíval. Ale nevstane.

Ráno si myslí: hoch bude jistě nemocen. Je mu teď trapno; leccos se napoví a věc se roznese.

Ale chlapec již vstal a obléká se do školy. Otec jej pozoruje a vidí, jak se přemáhá. Bílý jak z křídy, rozpálené oči, jako by do všeho měl vrazit, tak chodí, ale přemáhá se.

Líbá vždycky otci ruku, než odejde do školy; tak to otec poručil a tak to chce.

Konečně je hoch oblečen.

Otec schválně se pohnul v posteli, aby na sebe upozornil.

Matka s rostoucím strachem pozoruje chvíli hocha, chvíli otce.

Hoch máčí ještě houbu a stírá tabulku; zdá se, že své přípravy úmyslně protahuje, že o něčem úporně přemýšlí a nemůže domyslet.

Konečně jde a líbá matce ruku. Matka jej popostrčí lehce směrem k otci. Obrátí se k ní, zaváhá, zdá se, že by jí rád něco vysvětlil, i ona by ráda něco řekla, ale dívají se pouze němě na sebe.

Otec to vše pozoruje a je mu jaksi nevolno; na proutek myslí, který ohýbal, proutek se vzepne a oči vyšlehne, trapně je mu teď; rád by oči zavřel a předstíral spánek, aby se vyhnul tomu, co vzápětí přijde.

Ale Jeník už pokročil směrem k jeho posteli, jaksi cize a z ohromné dálky se na něj dívá a povídá:

„Tatínku, ty nejsi hodný a já už ti nebudu nikdy líbat ruku… “

Doslova tak to povídá. To jsou taková… hříšná slova, tma se po nich v hlavě udělá a kletba v hrdle uvázne.

Ale chlapec, jako by ještě nebyl řekl vše, dosud stojí a nějaká slovíčka v hlavě úporně hledá.

„Strýček je lepší a hodnější nežli ty,“ povídá.

Ale ani to asi není to, co chtěl říct. Zase tak úporně slovíčka v hlavě hledá, celičký obličej mu marně zápasí, náhle rameny pokrčí, usměje se, rozpačitě i bolestně, obrátí se, a jako by nitky nohama přetrhával, jde…

Kapitola čtvrtá

DVA HROZNÉ DNY NADEŠLY nyní u Ratkinů. Takhle být pohaněn vlastní krví – a k tomu ještě vyžletem, které teprve sotva naučilo se mluvit. Povězte, proboha, soudci Ratkinovi: je tohle vůbec možné? Stalo se tohle někdy některému otci? Ať se mu neválejí u noh, slzami jej z jedině správné cesty nesvedou! Rodina je posvátná věc, rodina má být základem veškerého právního řádu a on jako otec je za to zodpovědný. A jestliže z rodiny pořádek mizí, musí se opět zavést. Je-li matka budižkničemu, je-li matka slabá, musí být tím silnější otec. Jak se to dělá, to už on jim ukáže. Buďto se kluk poddá, nebo…! A na čele naběhly žíly a soudce Ratkin tu stál s překrvenýma očima jako někdo, kdo se hodně napil. Matka před ním schovávala hocha, prosila a prosila, a v jejím hlase bylo tolik úzkostné něhy jako v hlase ptačí samičky obletující hnízdo. Druhý den šel soudce Ratkin do hospody. Když se vrátil, rudý v obličeji a s ochraptělým hlasem, hledal hocha. Hoch byl vedle v pokoji, ale matka se postavila přede dveře. „Nepůjdeš tam!“ vykřikla a krev jí zmizela z obličeje. Zasmál se chraptivě a řekl sprostou nadávku. Pak druhou, třetí, celý příval nadávek. Neotevřela vůbec úst. Šel proti ní. Neustoupila, smrt stála v jejím obličeji. Chopil ji za rameno a smýkl jí; upadla. Okamžitě však opět vyskočila a zastavila mu cestu. „Nepůjdeš tam! Dříve mne zab! Nepůjdeš, ne! Nepustím tě! A zítra s hochem odjedu! Odjedu! Nesmíš ho už bít!“ Tak tu stála před ním, ona, vždycky tichá a poddajná, a soudce Ratkin couvl překvapen. Chtěl říct nějakou nadávku, ale hlas mu selhal a on zamumlal pouze cosi nesrozumitelného. Ještě okamžik tak postál, pak šel a usedl těžce na divan. Seděl tu s tupým výrazem někoho, kdo byl omráčen ranou do hlavy. Matka odešla spát do pokoje k hochu. Když odcházel soudce Ratkin nezvykle časně ráno do kanceláře, rovnala už matka věci do velikého kufru a připravovala se k odcestování. Viděl to, ale neřekl ani slova. Za chvilku přinesl od něho sluha z kanceláře lístek. „Milá Máry, myslím, že přece není potřebí, abys odjížděla. Pamatuj jenom na to, aby nás pro toho hocha nestihla jednou veliká hanba.“ Tak soudce Ratkin couvl. Matka zůstala. Nastaly teď u Ratkinů dny zatichlé, po špičkách jaksi kráčející, jako dny rekonvalescence. Otec přenechal hocha skoro úplně matce. A zvláštní, zdálo se, že hoch všemu tomu rozuměl, že nechtěl ztrpčovat otci jeho porážku, a choval se k němu tak, jako by se nebylo nic přihodilo. Ruku však mu už nelíbal – – –

Pak nadešel den, dubnové, jitřní slunce ronilo se dolů, jako mladé šťastné slzy, a městečko se probudilo. Muži šli po své práci, ženy zotvíraly okna a vpustily jarní větříky a děti odbatolily se do školy. Nahnula-li se některá žena z okna, musela přimhouřit oči, jaký byl mladý a kyprý vzduch; městečko leželo před okny jak hezounký obrázek, na kterém osychají čerstvé barvy, a vonělo jak hračky z jedlového dříví, vyňaté poprvé z krabice. A ženám, které rozkvétaly s tímto jarem, bylo z těch barev a vůní mladě i smutně. Ze zahrad bylo už slyšet špačky a kašna na náměstí tleskala jak dětské ručky; jen v podloubích dýchalo to nějak plesnivě a krámky řezníků a kupců vypadaly jak omrzlé.

Soudce Ratkin šel do kanceláře. Kdosi jej pozdravil a on smekl klobouk. Zcela bezděčně nesl chvilku klobouk v ruce, jarní jitro políbilo jeho hlavu. Ale hnízdečko bylo zaneseno prachem, hnízdečko nevypadalo docela útulně, a vlaštovky se tam už nechtěly vracet. Šel a měl ještě klobouk v ruce, ale hlavu svěšenu.

Pak seděl v kanceláři, byla tu taková plesnivá zima, a v jeho rukou šustily žluté a zatuchlé papíry. Ano, sluha měl dneska ještě zatopit; neboť, skutečně, v životě… nelze se o nic ohřát. I dýmka špatně hořela.

A venku na římsy sedaly vlaštovky. Pak vzlétly opět a vrhaly se kolem zaprášených oken, jak šípy vymršťované chlapeckým jarem. A což, aby tak byl soudce Ratkin věděl, co právě provedl Jeník ve škole!

Stalo se to takhle:

Do třídy vstoupila žena, nos do zástěry utřela a stanula u dveří.

„Pan učitel pro ni nechal poslat, aby si přišla potrestat svého kluka…“

„Ano, tak, tak…“ učitel se pamatuje.

Něco velmi vážného zpřísnělo dětské obličeje; bylo nutno tvářit se velmi důležitě před cizí ženštinou; je to taková nějaká chudá tetka, ve škole snad ještě nebyla, do školy snad vůbec nechodila, hihi…

A kloučkové dívali se velmi rozhodně: nu tak, co nám vlastně přinesla panička? Ale dívčí oddělení se načepýřilo a pípalo: ne, koukejte, holky, to je velká školačka, a tabulky nemá…

I na hochy přešel tutlaný smích, lokty pod lavicí pracovaly.

Učitel byl nucen vykřiknout; trhlo to všemi očními víčky, obličeje se schýlily k lavicím a zčervenaly.

A v zadní lavici seděl hoch, ruce mu asi vlhly, neboť třel jimi o kolena, úsměv jeho byl chytrý i hloupý a jeho oči byly očima psa, jemuž ukazují hůl, nebojácného i zlého psa.

„Malkuse, pojď sem…!“

Ano, učitel jej volal a celá třída se po něm ohlédla.

Ruce přestaly třít kolena a celý hochův obličej proměnil se v onen úsměv, chytrý i hloupý. Všecek se nějak zadrhl v zatvrzelé klubko a zatarasil se svým potměšilým úsměvem. 

Žena zrudla v obličeji.

„Neslyšíš pana učitele, všiváku…?“

Ze zatvrzelého klubka blýskly dvě oči směrem k ženě; něco v nich kratičce zaprosilo, na vteřinu pouze, hluboce, proboha zaprosilo. Ale s něčím zlým se musely setkat tyto oči, protože se zajíkly a prosebná světýlka v nich vyhasla. Jenom ještě, jako když střelení ptáci k zemi padají, po celé třídě se stočily, ví-li někdo, rozumí-li někdo.

Žena se silácky rozkročila.

„Sem půjdeš, neřáde… parchante zrzavá… Jen čum a ceň zuby… já ti je vrazím zpátky do chřtánu, budeš koukat!“

Učitel se rozpačitě usmívá.

„Nezvedený chlapec… rady si člověk neví…“ povídá.

Škola zašuměla, někteří hoši vylezli na lavice, dětské oči zaleskly se jako v zimnici.

„No, co je to… bude ticho?“ rozkřikl se učitel.

Žena už stojí u zadní lavice, nahnula se a rukama zarvala. Ale živé klubíčko se lavice jako lopucha vlasů zachytilo. A ruce opět zarvaly. Něčí hlava udeřila několikrát o lavici a políčky se rozsypaly jak oblázky. Konečně ruce už bolí a dechu se nedostává. Žena sípá.

„A teď pana učitele odprosíš, uličníku!“

Ale hoch asi nerozumí, pohled bloudí, ale nezachytává se.

No, slyšel nebo neslyšel, lump všivá…?

A ruce opět za vlasy zarvaly. Sípající ústa přímo do obličeje křičí. Ale hlava od ran zahořela, krev v uších hučí, uslyšet nelze a rozumět nelze. Obličej zesivěl a otekl, ústa oněměla podivnou úpěnlivostí, jako by byla jazyk i zuby polkla.

„Naplij, Malkuse… do tváře naplij!“ vykřikl náhle Ratkin. Na lavici vyskočil, bílý jak plátno, ruce rozpřáhl, jako by se mu hlava zatočila, ale nespadl; stojí, rukou směrem k Malkusovi jakýmsi rozkazujícím gestem ukazuje a oči jsou neobyčejně veliké.

„Nu, jen naplij… rovně naplij…!“ opakuje ještě jednou.

Všechny hlavy se k němu obrátily. Děvčátka nějak zbázlivěla a chlapci ožili jakýmsi účastným a jarým očekáváním. Učitel překvapeně vzhlédl, oněměl a pouze rukama mávl. Malkusová se vzpamatovala nejdříve. Ruce v boky založila a zakývala hlavou.

„No, hezky tě, synáčku, vychovali… hezky…!“

Hoch se na ni dívá, něco mu náhle přichází k smíchu. Také tak ruce v boky založil, také tak hlavou kývá.

„A ty… jsi ty mi to pěkná máma…“ povídá, pokoušeje se směšně o týž přízvuk, jakým mluvila ona.

Žena se zavařila, jen tak tak, že se dovede opanovat.

„To se na toho fakana podívejte…“ a po celé třídě se rozhlíží, jako by všechny děti za svědky volala.

Chlapci zapištěli smíchem: panečku, tohle je zase jednou přece pěkná podívaná!

Tu se konečně do věci vložil učitel. Několikrát poskočil k lavicím a opět k tabuli, jako by byl na rozpacích, odkud lépe vypálí svou ránu, a pak se strašlivě rozkřikl; byl to oheň, píšťala a dým, jako u lokomotivy.

Hlavy se skutálely nízko k lavicím, víčka se schýlila, jen malé, postranní pohledy zůstaly na výzvědách.

„A co ty, Ratkine… tys neslyšel…?“ křičí opět učitel.

„Slyšel…“

A hošík stojí na lavici, stále tak bílý jak plátno, a jeho oči dívají se s výsměchem a opovržením.

„Dolů z lavice… a klečet… hned… sem!“

Učitel ukazuje kamsi ke svým nohám.

„Kam…?“

A hošík, zdá se, zbělel ještě více; i hlas stal se ještě výsměšnějším.

Učitel poposkočil až k němu, vztek odbarvil hlas, sípá pouze a ruce by rády zarvaly.

Ale náhle se s hošíkem něco zvláštního přihodilo. Oči se mu podivně v důlcích stočily, život v nich umřel a celé tělo začalo se nepřirozeně naklánět; jen tak, že se podařilo učiteli klesajícího zachytit.

„I vida, žluč se mu rozlila… omdlel; to jen ho liběji na lavici položit, hned zas přijde k sobě…“ povídá Malkusová a sama už tu je s ochotnýma rukama.

Učitel odskočil pro konvici s vodou, děti se kolem Malkusové natlačily; na všechny zima navála, obličeje se vyjevily a hlásky stydnou v sykavkách.

„Kouknou, už přichází k sobě…“ A Malkusová ještě výše nadzdvihla hochovu hlavu; skutečně, skleslých víček zmocnilo se zvláštní chvění, jakýsi větřík provál celým obličejem i ústa se pohnula a rty se jakoby v kruté bolesti křečovitě stiskly. Pak se hruď nadzdvihla, opět poklesla a tváře zrůžověly. Konečně se víčka odhrnula a oči se roztěkaly. 

„Neví, kde je… poznat nemůže…“ povídá Malkusová a děti tají dech, jak je jim úzko z toho bloudícího dalekého pohledu.

„Honda…“ řekl náhle Ratkin šeptem a oči hledaly.

Hledal znovu očima. „Honda,“ opakuje opět tvrdošíjně.

Učitel je na rozpacích.

„Hledá někoho…“ upozorňuje Malkusová.

„Honda…!“ a Ratkinův hlásek už se chvěje zvláštním úzkostným rozčilením.

„Který Honda?“ A jeden hošík naklání se k Ratkinovi a tváří se velmi sebevědomě.

Ratkin se naň okamžik dívá, usmál se maličko a zavrtěl hlavou.

„Ty ne… Malkus!“

„Tady jsem…“

A malý, černý hoch se prodral zástupem dětí, ruku na rameno Ratkinovi položil a jaksi velmi mužně a bodře se usmívá.

„I kouknou, mýho kluka hledal…“ podivila se Malkusová.

„Ta… ta ať jde pryč,“ zamumlal a na okamžik opět oči přivřel.

Učitel s Malkusovou na sebe pohlédli, ale pokrčili pouze rameny.

Ratkin už opět oči otevřel, trochu se nadzdvihl a Malkusa po ruce pohladil.

„Hodně ti nabili…?“ ptá se a jaksi hořce se usmívá.

Ale Malkus se dívá rozpačitě, brzo na něj, brzo na matku, tu i tam by rád o něco zaprosil, přešlapuje a celičký se do nějakého slzného úsměvu rozlévá.

Ratkin se náhle vesele a teple rozesmál.

„I hodně nabili, pěkně nabili… A myslíš-li, aby tu maminka zůstala… já i poprosím, chceš-li,“ a pořád se tak vesele a teple směje a Malkusa po ruce potřepává.

„Hlavičku to náhle osvítilo,“ povídá Malkusová, skoro nějak stydlivě je jí a slzy málem by ji přemohly.

„Tak je to, osvítilo, osvítilo…“ a Ratkin smát se nepřestává, kolem sebe se jaksi jaře rozhlíží, všem je náhle podivně veselo a všichni se začínají smát. I vstát se Ratkin pokusil, ale hlava trochu se zatočila, bylo nutno lavice se zachytit; i to mu však přišlo k smíchu, hlavu stranou naklonil a po všech se dívá s takovou veselou srdečností.

Učitel uznal za vhodno zavést konečně opět pořádek.

„Na svá místa všichni!“

Malkusová stojí již u dveří, když tu se opět ozval Ratkin.

„A Hondu, matko, nebijte…“

Učitel otevřel ústa, jako by se chtěl hrozně rozkřiknout, ale jenom s jakýmsi nešťastným, bezradným výrazem v obličeji pohlédl v onu stranu, kde seděl Ratkin.

 – – –

V deset hodin šly děti ze školy.

Ratkin s Malkusem šli spolu, ale nemluvili; jen tak občas pozorovali se postranními pohledy.

Obloha nebyla už tak čistá jako ráno, oblohou napříč pospíchaly veliké, stříbrné oblaky a vítr dul jak trubač na bílém koni.

Ratkin se náhle zastavil a uchopil Malkusa za ruku.

„Pojď.“

„Kam?“

„Na luka!“

Oběma se náhle rozsvítilo v očích. Cosi široce rozlehlého a šťavnatého zamávalo jim vstříc a rozšířilo zpěvně prsa. Podívali se na sebe a museli propuknout v smích, jak bláznivě jim svítily oči.

„Ty… osle!“ povídá najednou Ratkin a plácl Malkusa po zádech.

„Ty… ty… opice!“ odpovídá tento i štulec vrací.

A oba se rozřehtali, přímo proti větru, vítr do nich vletěl jak do otevřených oken.

Pak byli v lukách, byli jimi jakoby uchopeni a neseni, jakýsi zelený chlap tě chytil a hodil druhému, druhý třetímu a vítr zvonil v zubech. Pěšinky je pozdravovaly a nastavovaly stopy, vyryté jejich šťastným a mladým útěkem, vstříc slunečnému větru, aby je osušil.

Konečně se zastavili. Byli až k zalknutí udýcháni.

Stříbrné mraky stále pospíchaly napříč oblohou, slunce se rozsvěcovalo a opět vyhasínalo, stín a světlo běžely vždy postupně od jednoho konce luk ke druhému, jako když nějaká veliká ruka zlatým hřebenem louky pročesává.

A vítr dul jak trubač na bílém koni.

Stáli a rozevřeli široce oči, ústa, aby všechna ta krása mohla do nich horem i dolem.

Tady na nich ležel nyní stín, louky se zazmítaly v chladném nepokojném šeru. Ale nahoře před nimi na návrších náhle všecko zasvítilo, domečky jakési bílé i kalužinky zbylé po sněhu, všechno se tam vzňalo bílým plápolem, vítr prudčeji zadul, a onen jas nyní letěl sem k nim, zapuzuje stín…

Pili tuto hru světla celým obličejem, v hrdle bylo jak tlačenice v úzkých dveřích.

„Slyšíš…?“ ptá se náhle Ratkin, hlas tlumí a čemusi tajemnému naslouchá.

„Co…?“

„Stříbrný vítr…“

„Stříbrný vítr?“ A Malkus má užaslé oči, veliká kola navrch hlavy.

„Pst… teď! Slyšíš?“

Konečně, zdá se, že i Malkus slyší stříbrný vítr.

Jede to kolem, trubač nahoře, vzali se za ruce, tisknou, tisknou a naslouchají.

Náhle oba najednou:

„Ty, to je krásné…!“

Ratkin se vyrušil, dívá se okamžik na Malkusa a najednou dá se do smíchu. Co že je krásné, ptá se Malkusa.

Malkus ocitne se na rozpacích.

„Co… Vždyť víš…“

„Nevím…“A Ratkin se tváří docela nechápavě.

„No… všechno je krásné…“

„Hm, všechno je krásné…“

Ratkin se stává náhle velice vážným a upřeně pozoruje druha.

„A přec tě dneska bili, co? Řekneš, že všechno je krásné…!“

„No, bili…“ povídá po chvilce, „ale…“