LEDA 2023

Z angličtiny přeložila Věra Klásková

The Quiet Tenant

Published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York

Copyright © Clémence Michallon, 2023

Translation © Věra Klásková, 2023

Cover © René Senko, 2023

© LEDA, spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-882-2

Věnováno Tylerovi

Běda! Copak někdo neví, že tito vlídní vlci jsou ze všech podobných tvorů ti nejnebezpečnější?

Charles Perrault: Červená Karkulka

KAPITOLA 1

Žena v kůlně

Ráda bys to brala tak, že chlapa holt má každá žena – a on je prostě ten tvůj.

Takhle je to snazší. Pokud není k mání někdo jiný. Pro ty, co si ještě chodí po venku, není ve tvém světě prostor. Nechováš lásku k větru, který jim čechrá vlasy, nemáš trpělivost se sluncem na jejich kůži.

Přichází v noci. Odemkne dveře. Courá boty po stezce ze suchého listí. Dveře za sebou zavře, zástrčku nechá zapadnout na místo.

Tenhle muž: mladý, silný, pečlivě upravený. Vzpomínáš na den, kdy jste se seznámili, na ten letmý okamžik, kdy odhalil svou pravou povahu, a vidíš tohle: muže, který zná svoje sousedy. Který vždycky včas vynáší tříděný odpad. Který stál v porodnici v den, kdy se mu narodilo dítě, jako neochvějná přítomnost čelící všemu zlu světa. Matky ho zahlédnou ve frontě v obchodě a už mu strkají mimina do náručí: Mohl byste mi ji na chviličku podržet? Zapomněla jsem na sunar, hned jsem zpátky!

A teď je tady. A teď je tvůj.

To, co děláš, má svůj řád.

Přelétne tě pohledem, který mu slouží jako inventura. Jsi tady. Dvě paže, dvě nohy, tělo a tvoje hlava – je tu všechno.

Poté následuje povzdech. Když se zabydlí v okamžiku, který spolu sdílíte, zádové svaly mu povolí. Skloní se a nastaví elektrický přímotop anebo ventilátor, podle ročního období.

Natáhneš ruku pro krabici s jídlem. Z lasagní, ze zapečeného mletého masa s bramborovou kaší, z dušeného tuňáka nebo bůhvíčeho se kouří. Pokrm je tak vřelý, až máš na patře puchýře.

On ti podává vodu. Voda nikdy není ve sklenici, vždycky v plastové láhvi. Nedostaneš nic, co by se dalo rozbít a naostřit. Z chladné tekutiny tě zebou zuby. Ale piješ, protože teď je čas pít. Potom ti v ústech zůstane kovová pachuť.

Dává ti kbelík a ty uděláš, co musíš. Stydět ses přestala už dávno.

Vezme tvůj odpad a zhruba na minutu tě opustí. Slyšíš ho těsně za dveřmi, slyšíš dupání jeho bot a stříkání vody z hadice. Když se vrátí, kbelík je čistý, naplněný mýdlovou vodou.

Pozoruje tě, jak se myješ. V hierarchii tvého těla jsi nájemnice a on je pan domácí. Podává ti tvoje nástroje: kostku mýdla, plastový hřeben, kartáček na zuby, tubičku se zubní pastou. Jednou do měsíce šampon proti vším. Tvoje tělo: jedna nekonečná obtíž, kterou on stále udržuje v bezpečných mezích. Co tři týdny vytáhne ze zadní kapsy kleštičky na nehty. Čeká, až se jimi zase slušně upravíš, a pak si je vezme zpátky. Zpátky si je vezme pokaždé. Takhle to děláš už celá léta.

Zase se oblékneš. Vzhledem k tomu, co následuje, se to může zdát zbytečné, ale on takhle rozhodl. Pokud to provádíš sama, nějak to nefunguje, napadá tě. Tahat za zipy, rozepínat knoflíky, odlupovat vrstvy musí on.

Geografie jeho těla: věci, které se dozvědět nechceš, ale stejně se je dozvíš. Mateřské znamínko, které má na rameni. Stezička z chlupů dole na břiše. Jeho ruce: stisk jeho prstů. Horký tlak jeho dlaně na tvém zátylku.

Během toho všeho se na tebe nikdy nepodívá. Tady nejde o tebe. Tady jde o všechny ženy a všechny dívky. Tady jde o něj a o všechny ty myšlenky, co se mu vaří v hlavě.

Když je po všem, nikdy se nezdrží. On je přece činorodý člověk, jehož volají zpátky do světa povinnosti. Rodina, domácnost, kterou vede. Domácí práce, které má zkontrolovat. Filmy, které si pustí. Manželka, kterou má udržovat šťastnou, a dceruška, kterou má hýčkat. Na seznamu věcí, jež musí vykonat, má i jiné položky než tebe a tvou nicotnou existenci – a odškrtnout je potřeba všechny.

Ale dnes v noci ne.

Dnes v noci se všechno změní.

Dnešní noci uvidíš, jak tenhle muž – tenhle velice opatrný muž, o němž je známo, že dělá jen pečlivě naplánované kroky – porušuje svoje vlastní pravidla.

Vzepře se dlaněmi o dřevěnou podlahu. Jako zázrakem si do prstů nezadře třísky. Pod pupíkem si zapne opasek, přimáčkne si kovovou přezku na napjatou kůži.

„Poslechni…“ prohodí.

Něco v tobě se nastraží, ta nejpodstatnější část tebe procitne k plné pozornosti.

„Už jsi tady dost dlouho.“

Pátravě se mu díváš do obličeje. Nic. Je málomluvný a co do výrazů tváře zdrženlivý.

„Co tím myslíš?“ ptáš se.

Opět si obléká flísovou bundu, zip zatáhne až po bradu.

„Musím tě přestěhovat,“ řekne.

Zase se musíš zeptat: „Cože?“

Na čele mu pulzuje céva. Rozzlobila jsi ho.

„Do nového domu.“

„Proč?“

Kaboní se. Otevře pusu, jako by se chystal něco říct, pak si to rozmyslí.

Dnes v noci ne.

Dáš si záležet na tom, aby cestou ke dveřím zachytil tvůj pohled. Chceš, aby postřehl tvůj zmatek a všechny ty otázky, které zůstaly nevyřčené. Chceš, aby pocítil uspokojení, že tě nechává v nejistotě.

Pravidlo číslo jedna, jak zůstat v kůlně naživu: Vítězem je vždycky on. Už pět let pro to děláš první poslední.

KAPITOLA 2

Emily

Nemám ponětí, jestli Aidan Thomas ví, jak se jmenuju. Pokud ne, nebudu se kvůli tomu na něj zlobit. Musí si pamatovat důležitější věci než jméno holky, která mu dvakrát týdně nalévá třešňovou kolu.

Aidan Thomas nepije. Alkohol ne. Krásnej chlap, co nepije, by mohl představovat problém pro barmana, mým milostným jazykem ovšem není chlast, ale lidi, kteří vysedávají v mém baru a na hodinku dvě se mi svěřují do péče.

Ne že by tímhle jazykem mluvil Aidan Thomas nějak plynule. Je jako jelen u kraje silnice, který zůstává bez hnutí, dokud kolem něj neprojedete, připravený vystartovat, pokud o něj projevíte větší zájem. A proto ho nechávám zvolna přicházet k sobě blíž a blíž. Vždycky v úterý a ve čtvrtek. V moři štamgastů je jediný, koho chci vidět.

Dneska máme úterý.

V sedm hodin začínám pokukovat po dveřích. Jedním okem hledám jeho, druhé nespouštím z kuchyně: ze své vrchní číšnice, svého someliéra, svého šéfkuchaře, což je všech kokotů král. Ruce mi jedou na autopilota. Jednou koktejl Sidecar, jednou Sprite, jednou Jack s kolou. Dveře se otvírají. Není to on. Je to ta dáma ze čtyřky nahoře u dveří, která musí přeparkovat auto. Jednou hořká se sodou. Nové brčko pro dítě vzadu. Zpráva od vrchní: těm ze čtyřky nahoře nechutnaly těstoviny. Prý byly studené a ne dost pikantní. Jejich důvody ke stížnostem jsou sice nejasné, nicméně tu jsou a Cora nehodlá přijít o dýško jen proto, že kuchyně nezvládá dodávat jídlo teplejší. Chlácholím Coru. Řeknu jí, ať řekne kuchařům, ať ty těstoviny udělají znovu a jako omluvu do nich přihodí něco zdarma. Anebo ať naše pekařka Sophie pošle těm hostům na čtyřku dezert. Tedy pokud to vypadá, že mají sladký zoubek. Prostě něco, co jim zavře hubu.

Restaurace je černá díra potřeb, monstrum, které se nikdy nedá uspokojit. Otec se mě nikdy nezeptal, prostě automaticky předpokládal, že do toho půjdu. A pak si klidně umřel, protože právě tohle šéfkuchaři dělávají: existují v tetelícím se oblaku horka a chaosu, jen aby vás pak nechali zachraňovat, co se dá.

Ve snaze zaplašit hrůzu si stisknu dvěma prsty skráně. Snad je to tím počasím – máme sice první říjnový týden, takže podzim sotva začal, ale dny se pomalu krátí a vzduch se ochlazuje. Možná je v tom něco jiného. Dneska večer si ale každou chybu beru osobně.

Dveře se otvírají.

Je to on.

Cosi v mém nitru se rozzáří. Začne ve mně kypět radost, taková ta radost, která ve mně budí pocit, že jsem nicotná a trochu ušmudlaná a nejspíš dost pitomá, ale je to ten nejpříjemnější pocit, jaký mi restaurace může nabídnout, a já se v něm rochním. Dvakrát do týdne se v něm rochním.

Aidan Thomas sedí u mého barpultu mlčky. Kromě výměny obvyklých zdvořilůstek spolu nepromluvíme. Je to jako tanec a my oba známe kroky zpaměti. Sklenice, kostky ledu, výčepní pistole, papírový tácek. Na papíře stojí zdobnou kurzivou nápis Amandine. Jedna třešňová kola. Jeden spokojenej člověk.

„Děkuju vám.“

Věnuju mu letmý úsměv a přitom nepřestávám zaměstnávat ruce. Mezi jednotlivými úkoly – vypláchnout šejkr, přerovnat sklenice s olivami a plátky citronu – po něm vrhám kradmé pohledy. Je jako báseň, kterou znám nazpaměť, ale která se mi jaktěživo neomrzí: modré oči, tmavě blond vlasy, úhledné vousy. Pod očima vrásky, protože má odžito. Protože miloval a ztrácel. A pak jeho ruce: jedna spočívá na pultu, druhá je ovinutá okolo skleničky. Klidné. Silné. Ruce, jež vyprávějí příběh.

„Emily!“

K baru se naklání Cora.

„Co je?“

„Nick tvrdí, že musíme vyhodit roštěnec.“

Potlačím povzdech. Za Nickovy záchvaty zuřivosti Cora nemůže.

„A proč bychom ho měli vyhazovat?“

„Prý není správně nařezaný, takže se steaky pečou moc dlouho.“

Odtrhnu oči od Aidana a zadívám se na Coru.

„Netvrdím, že má pravdu,“ odvětí. „Jen mě… požádal, ať ti to vyřídím.“

Kdykoli jindy bych se odlepila od baru a šla to s Nickem vyřídit sama. Jenomže já si od něj tenhle okamžik vzít nedám.

„Pověz mu, že jsem to vzala na vědomí.“

Cora čeká na dodatek. Stejně dobře jako já ví, že pokud mu tímhle způsobem říkám, ať mi vleze na záda, sotva se s tím spokojí.

„Pověz mu, že pokud si bude někdo na roštěnec stěžovat, budu to řešit osobně. Slibuju, že vezmu celou vinu na sebe. Roštěnecgate bude čistě moje záležitost. Pověz mu, že dnes večer se budou lidi nad jídlem jen rozplývat. A taky mu pověz, že by se měl míň starat o roštěnec a víc o výdejnu, aby jeho lidi neposílali na plac studený jídlo.“

Cora zdvihne ruce v gestu No tak dobrá, dobrá. Zamíří zpátky ke kuchyni.

Tentokrát si ten povzdech dovolím. Užuž se chystám obrátit pozornost ke dvěma skleničkám na martini, které potřebují vyleštit, když vtom na sobě ucítím pohled.

Aidan.

S pousmáním ke mně vzhlíží od barpultu.

„Tak roštěnecgate, jo?“

A do prdele! On to slyšel…

Nuceně se uchichtnu. „Za to se omlouvám.“

„Omlouvat se není třeba,“ opáčí.

Opětuju úsměv a soustředím se na skleničky, tentokrát doopravdy. Koutkem oka zahlédnu, jak Aidan dopíjí kolu. Naše choreografie pokračuje: Nakloněním hlavy požádá o účet. Krátce zvedne ruku na pozdrav na rozloučenou.

A přesně takhle končí nejlepší část mého dne.

Seberu Aidanovu účtenku – jako vždycky dva dolary spropitného – a prázdnou sklenici. Všimnu si toho, až když utírám barpult: zaškobrtnutí, změnu v našem dobře secvičeném pas de deux.

Tácek. Ten papír, kterým jsem mu podložila pití. Teď by měla nastat chvíle, kdy ho vyhodím do koše, ale nemůžu ho najít.

Že by spadl na zem? Obejdu pult, podívám se k nohám barové stoličky, kde ještě před pár minutami Aidan seděl. Nic.

Je to hodně divné, ale málo naplat, nic s tím nenadělám: tácek je pryč.

KAPITOLA 3

Žena v kůlně

Přivedl tě sem.

Jeho domov se ti odhalil v náznacích, v bleskových pohledech, když se on zrovna nekoukal. Během let ses těmito obrazy v duchu probírala a prodlévala přitom u každého detailu: dům stojí uprostřed kusu půdy. Zelená tráva, vrby. Každá rostlinka je zastřižená, každý lístek opečovaný. Po pozemku jsou jako čajové sušenky na tácu rozložené menší stavby: samostatně stojící garáž, stodola, stojan na kola. Elektrické vedení plazící se mezi větvemi. Došlo ti, že tenhle muž bydlí kdesi v klidu a krásnu. Na místě, kde děti můžou běhat a kytky kvést.

Šel rychle, dolů po vyšlapané stezce i nahoru do kopce. Dům se ztratil v dáli, místo něj teď kolem ubíhala řada stromů. Zastavil se. Nebylo čeho se chytit, nebyl tu nikdo, na koho bys zavolala. Stanula jsi před kůlnou. Čtyři šedivé zdi, zkosená střecha. Okna žádná. Chytil kovový visací zámek, z celého toho chumlu vykejklal klíč.

Uvnitř tě naučil novým pravidlům světa.

„Tvoje jméno,“ řekl. Klečel, a přesto se nad tebou tyčil, obličej ti svíral v dlaních, takže tvoje zorné pole začínalo a končilo jeho prsty. „Jmenuješ se Rachel.“

Rachel ses nejmenovala. Tvoje skutečné jméno znal. Přečetl si ho na tvém řidičském průkazu poté, co ti sebral peněženku.

Řekl ale, že se jmenuješ Rachel, a pro tebe bylo životně důležité tenhle fakt přijmout. Způsob, jímž to jméno vyslovil: vrčivé r a l, z něhož čišela definitivnost. Rachel byla nepopsaná tabulka. Rachel neměla minulost ani život, ke kterému by se vrátila. Rachel mohla v kůlně přežít.

„Jmenuješ se Rachel,“ řekl, „a nikdo neví, kdo jsi.“

Přisvědčilas. Ne dost dychtivě. Jeho ruce pustily tvůj obličej a popadly tě za svetr. Přirazil tě na zeď, paži ti zaklínil o krk, až se ti jeho zápěstní kosti vtiskly do průdušnice. Nebyl tam žádný vzduch, vůbec žádný kyslík.

„Řekl jsem,“ pronesl a svět se ti počal vzdalovat, ale neslyšet nepřipadalo v úvahu, „že nikdo neví, kdo jsi. Nikdo tě nehledá. Rozumíš, kurva?“

Pustil tě. Než ses rozkašlala, než jsi začala sípat, než jsi stihla udělat cokoli jiného, přikývlas. Jako že to myslíš vážně. Kývala jsi jako o život.

Stala se z tebe Rachel.

A Rachel jsi už řadu let.

Rachel tě uchovala naživu. Uchovala ses naživu.

BOTY, SUCHÉ LISTÍ, zástrčka. Povzdech. Radiátor. Všechno jako obvykle. Až na něj. Dnes v noci si svůj rituál odbývá, jako by nechal někde na sporáku vařit vodu. Ještě přežvykuješ poslední sousto kuřecího páje, a on už ti bere krabičku od jídla.

„Dělej,“ pobídne tě. „Nemám na to celou noc.“

V tomhle jeho spěchu není dychtivost. Spíš to vypadá, jako bys byla písnička a on se snažil na přehrávači popohnat ty nudné části.

Nechává si oblečení na sobě. Zip jeho flísové bundy ti vyrývá do břicha zářez. V pásku hodinek mu uvízne pramen tvých vlasů. Odtahuje zápěstí a drsně se od tebe osvobodí. Uslyšíš škubnutí. Kůže na hlavě tě pálí. Všechno je patrné, všechno je skutečné, i když se on nad tebou vznáší jako přízrak.

Potřebuješ ho tady. U sebe. Potřebuješ, aby se uvolnil a byl v pohodě.

Potřebuješ, aby se rozmluvil.

Čekáš, až bude po všem. Zase máš na sobě oblečení, už nadobro.

Když už se chystá k odchodu, prohrábneš si vlasy. Gestem, které jsi používala na rande, s loktem v motorkářské bundě na stole v restauraci, bílé tričko ozvláštněné trsem stříbrných přívěsků.

Ano, tohle se stává. Rozpomínáš se na kousky sebe sama a ono to občas pomáhá.

„Víš,“ proneseš, „mám o tebe starost.“

Výsměšně se uchechtne.

„Je to pravda. Chci říct… prostě o tobě přemýšlím. To je všecko.“

Popotáhne, nacpe si ruce do kapes.

„Možná bych ti mohla pomoct,“ snažíš se. „Vymyslet způsob, abys mohl zůstat.“

Pohrdavě odfrkne, ale krok ke dveřím neudělá. Na tom musíš stavět. Musíš věřit, že tohle je začátek vítězství.

Občas si s tebou povídá. Nebývá to často a vždycky mluví váhavě, nicméně mluví. Jsou noci, kdy je to chvástání. Jindy zase zpověď. Možná, že právě tohle je důvod, proč se vůbec obtěžuje tě nechat naživu: v jeho životě jsou věci, které potřebuje s někým sdílet, a ty jsi jediná, kdo je může vyslechnout.

„Jestli mi povíš, co se stalo, třeba bych mohla něco vymyslet,“ prohodíš.

Ohne kolena, přiblíží svůj obličej ke tvému. Jeho dech, mátově svěží. Jeho dlaň, teplá a drsná na tvé lícní kosti. Špička jeho palce se ti zavrtá do očního důlku.

„Ty si teda myslíš, že když ti to povím, tak něco vykoumáš?“

Sjede tě pohledem od obličeje k nohám. S odporem. Pohrdavě. Ale vždycky – a tohle je důležité – trochu se zájmem. Se zájmem o to, co ti může provést, o to, co mu ještě projde.

„Co bys ty asi tak mohla vědět?“ Obtahuje obrys tvé čelisti a nehtem tě přitom škrábe do brady. „Copak ty víš, kdo vůbec jsi?“

Víš. Je to modlitba, je to mantra. Jsi Rachel. Našel tě. Víš jenom to, co tě on naučil. Máš jenom to, co ti on dal. Řetěz okolo kotníku, přibitý ke stěně. Spacák. Na obrácené bedýnce věci, které ti během těch roků donesl: tři paperbacky, peněženka (prázdná), antistresový míček (no fakt). Nahodilá, nesourodá sbírka. Dovtípila ses, že ty věci pobrala tahle lidská straka jiným ženám.

„Já tě našel,“ říká. „Ztratila ses. Poskytl jsem ti útočiště. Udržuju tě naživu.“ Ukáže na prázdnou krabici od jídla. „Víš, co bys beze mě byla? Nic. Byla bys mrtvá.“

Opět se zvedne. Prokřupává si klouby, každý prst lupne zvlášť.

Nic moc nejsi. To je ti jasné. Ale v kůlně, v téhle části jeho života, jsi všechno, co má.

„Je mrtvá,“ pronese. Vyzkouší, jak to zní, a řekne to ještě jednou: „Je mrtvá.“

Nemáš páru, o kom to mluví, dokud nedodá: „Její rodiče dům prodávají.“

A najednou ti to dojde.

Jeho manželka.

Snažíš se zpracovat všechny myšlenky naráz. Chce se ti pronést to, co se říká ve zdvořilé společnosti: To je mi nesmírně líto. Ráda by ses zeptala: Kdy? Jak? Uvažuješ: Provedl to on? Že by mu nakonec ruply nervy?

„Takže se musíme přestěhovat.“

Rázuje sem a tam, jak jen se dá v kůlně rázovat. Je vynervovaný, což se mu nepodobá. Ty však nemáš na jeho emoce čas. Nesmíš marnit čas hloubáním, jestli to udělal on. Copak na tom záleží? Vždyť on zabíjí. To přece víš.

Musíš udělat něco jiného: přemýšlet. Propátrávat zakrnělé záhyby svého mozku, ty, co řešívaly problémy každodenního života. Tu část tebe, která pomáhala tvým přátelům, tvé rodině. Tvůj mozek však ječí ostošest, že pokud se on bude stěhovat – pokud opustí tenhle dům, tuhle nemovitost –, umřeš. Když se ti nepodaří ho přesvědčit, aby tě vzal s sebou.

„Omlouvám se,“ říkáš mu.

Omlouváš se pořád. Omlouváš se za to, že je jeho manželka po smrti. Upřímně se mu omlouváš za veškerá bezpráví světa, za to, jak ho postihla. Omlouváš se, že jsi mu zůstala na krku ty, taková nuzačka, věčně hladová a žíznivá a prokřehlá, a navrch ještě všetečná.

Pravidlo číslo dvě, jak zůstat v kůlně naživu: On má vždycky pravdu a ty se stále za všechno omlouváš.

KAPITOLA 4

Emily

Je zpátky. Úterky a čtvrtky. Spolehlivý jako obsah alkoholu ve whisky, která přetéká přísliby.

Aidan Thomas si sundá šedou ušanku, pod kterou má vlasy jako rozčepýřené peří. Dneska si s sebou nese sportovní pytel – zelený nylon. Vypadá jako z obchodu s armádními přebytky. U boku mu visí ztěžka, až se mu popruh zařezává do ramene.

Dveře se za ním zabouchnou. Leknu se. Zpravidla je zavírá plynulým opatrným gestem: jednu ruku na klice, druhou na futrech.

Když do baru vstoupí, má svěšenou hlavu. Krok má těžký, za což nemůže jenom ten sportovní pytel.

„Máš tady ty manhattany?“

S nepřítomným pohledem pošlu Cořiným směrem po barpultu dva drinky.

Odběhne. Aidan čeká, až bude pryč, a potom ke mně vzhlédne.

„Co vám můžu nabídnout?“

Počastuje mě unaveným úsměvem. Zdvihnu barmanskou pistoli. „Jako obvykle.“ Něco mě napadne. „Anebo bych vám mohla udělat něco jiného. Jestli potřebujete drobet vzpružit.“

Sípavě se zasměje. „To je to na mně tak vidět?“

Chladně pokrčím rameny, jako by mi na tom nijak extra nezáleželo. „Prostě si všímám – to je moje práce.“

Zírá na mě prázdným pohledem. V pozadí gestikuluje Eric. Popisuje lidem ze čtyřky nahoře specialitu dne. Hosté ho hltají vykulenýma očima. V tomhle je Eric jednička – skvělý šoumen. Umí si vysloužit sympatie svých stolů a několika větami nafouknout dýška až o pět procent.

Miláček Eric! Kamarád, který kamarádem zůstal, když jsem se stala jeho šéfovou. Kryje mi záda. A prostě mi věří, věří, že jsem schopna tenhle podnik řídit.

„Tak něco vyzkoušejte.“

Zvednu tumbler a zběžně ho přeleštím. Aidan Thomas povytáhne obočí. Něco se děje, něco nového, jiného. Není si jistý, zda se mu to zamlouvá. Že mu tohle provádím, když nechce nic jiného než svou obvyklou třešňovou kolu, to mě ničí.

„Hned jsem zpátky.“

Ze všech sil se snažím o ledabylou chůzi. Za lítačkami se Nick hrbí nad čtyřmi talíři s dnešní specialitou – podáváme smažený vepřový řízek se šťouchanými brambory se sýrem, politými šťávou ze slaniny a jarní cibulky. Jednoduché, ale chutné, řekl mi otec. Lidi rádi vědí, co mají na talíři, ale nechodí se sem cpát tím, co si dokážou ukuchtit doma. Tak znělo jeho heslo, které mi začal vtloukat do hlavy ještě dřív, než jsem se vůbec naučila chodit. Opravdové jídlo a za dobré ceny, říkával mi táta. Nechceme vařit jen pro lidi z města. Ti se ukážou akorát o víkendech, jenomže přes týden nás drží místní. Pro ně jsme tady především.

Cestou z kuchyně se okolo mě mihne Eric, který má na levé paži vybalancované tři talíře. Přes lítačky zahlédne u baru Aidana. Zastaví se a s pousmáním se po mně ohlédne. Tvářím se, že jsem si toho nevšimla, a vykročím ke skříňové lednici.

„Je tady ještě ten čaj z bezového květu, co jsme vařili k obědu?“

Ticho. Všichni buď pracují, anebo mě ignorují. Yuwanda, která spolu s Erikem patří k nám, třem mušketýrům, by to věděla, ale teď asi v jídelně odříkává pro a proti hostům, kteří váhají mezi tramínem a ryzlinkem. Hledám dál, až nakonec objevím džbán zastrčený za nádobou s podmáslovým dresinkem. Čaje v něm zbývá asi hrnek.

Paráda!

Chvátám zpátky. Aidan čeká, ruce na barpultu. Na rozdíl od většiny z nás nehrábne v momentu, kdy osamí, ihned po telefonu. Umí být sám, umí se v přítomné chvíli uvelebit a najít klid, když už ne přímo pohodlí.

„Omlouvám se za to čekání.“

Pod jeho soustředěným pohledem hodím do sklenice kostku cukru. Řez pomeranče, kapku Angostury Bitters. Přidám kostku ledu, pak bezový čaj a zamíchám. Lžičkou – nic nepošramotí barmanův styl tak tragicky jako gumové rukavice – vylovím ze zavařovačky třešinku maraschino.

„Voilà!“

Usměje se nad mou přehnanou francouzskou výslovností. V břiše se mi rozlévá teplo. Přistrčím mu sklenku. Zvedne ji k obličeji, nasaje vůni. Ve chvíli omračujícího prozření mi dochází, že vůbec netuším, co kromě třešňové koly tenhle chlap vlastně rád pije.

„Copak to je?“ zeptá se.

„Staromódní panna.“

Zakření se. „Staromódní a panna? Tak to dává smysl!“

Do lící mi proniká horko. Nejradši bych se přestala znát ke svému tělu, k lícním kostem, které mi červenají při pouhé narážce na sex, ke svým rukám, jež nechávají na pultu vlhké otisky.

Aidan usrkne, čímž mě ušetří nutnosti vymýšlet duchaplnou odpověď, a když skleničku zase postaví na pult, potěšeně mlaskne.

„Dobrý!“

Na vteřinu se mi podlomí kolena. Doufám, že nepostřehl, jak se mi úlevou uvolnila ramena, obličej, prsty, každý sval v těle.

„Jsem ráda, že vám chutná.“

O levou stranu barpultu zaťukají nehty. Cora. Potřebuje martini, ale s vodkou, takže vlastně vodkatini, a ještě koktejl Bellini. Do skleničky na martini nasypu led a vydám se pro otevřenou láhev šampaňského.

Aidan Thomas krouží kostkou ledu u dna svého drinku. Rychle si srkne a znovu zakrouží. Tady je ten fešák, který toho pro naše město tolik udělal. Který před měsícem ztratil manželku. Sedí u mého barpultu, sám, i když nepije. Neubráním se pomyšlení, že uprostřed jeho života možná zeje ošklivá rána a že mu tenhle zvyk, který dodržuje, přináší určitou formu útěchy. Neubráním se pomyšlení, že tohle – naše mlčení ve dvou, naše mlčenlivá rutina – něco znamená i pro něj.

Svou historku s Aidanem Thomasem má u nás ve městě každý. Pokud jsi dítě, zachránil ti kůži těsně před vánočním průvodem. Kde se vzal, tu se vzal, objevil se ve chvíli, kdy ho bylo zapotřebí, u boku opasek s nářadím, a spravil ti rozviklané sáňky nebo dal do pucu tvoje sobí parohy.

Když se před dvěma lety strhla hrozná bouře a starému panu McMillanovi spadl na dům strom, Aidan přijel a instaloval generátor, zatímco pracoval na elektrickém vedení. Během následujícího měsíce se vracel víkend co víkend a spravoval střechu. Pan McMillan se mu snažil zaplatit, ale Aidan si od něj peníze nevzal.

Aidanovská historka naší rodiny se odehrála, když mi bylo třináct. Otec byl uprostřed večerní šichty, když vtom mu začala lednice místo chlazení topit. Podrobnosti jsem zapomněla, anebo jsem se ani neobtěžovala si je zjistit. Bylo to vždycky totéž: stávkující motor, špatné obvody. Tátovi div nehráblo, poněvadž si lámal hlavu, jak má ten krám spravit a přitom normálně makat v kuchyni. A jakýsi milý chlapík, který u nás zrovna s manželkou večeřel, to vyslechl a nabídl mu pomoc. Můj otec váhal. Pak si ve vzácné chvíli slabosti pomyslel: A kdo by se na to nevysral? a odvedl toho chlapa do své kuchyně. Aidan Thomas strávil valnou část večera na kolenou, zdvořile žádal o nástroje a chlácholil vynervovaný personál.

Než služba skončila, lednice opět vychladla a otec jakbysmet. V kuchyni Aidanu Thomasovi a jeho manželce nabídl panáka hruškovice. Oba odmítli: on nepil a ona byla čerstvě těhotná.

Tenkrát večer jsem vypomáhala, což je pro děti majitelů restaurací denní chleba. Když jsem šla dosypat mátové bonbony do misky na pultíku u obsluhy, zastihla jsem Aidana Thomase v jídelně. Zrovna si oplácával kapsy kabátu, jak to dělávají hosté po jídle ve snaze najít peněženku, mobil a klíče od auta. Z kuchyně se k nám řinul smích mého otce. Ano, mého otce, šéfkuchaře proslulého svým uměním a ještě víc záchvaty zuřivosti, jehož perfekcionismus se velmi často přetavil ve vztek. Otec byl uvolněný. Vychutnával si vzácný okamžik úlevy v restauraci, kterou vybudoval. Takhle šťastný ještě nikdy nebyl.

„Moc vám za všechno děkuju.“

Aidan Thomas zdvihl oči, jako by si mé přítomnosti všiml teprve teď. Ráda bych svoje slova, která se ještě tetelila mezi námi ve vzduchu, zadržela a vzala zpátky. Jako holka se v útlém věku naučíš nenávidět zvuk vlastního hlasu.

Čekala jsem, že na mě roztržitě kývne a pospíší si zpátky do kuchyně, že mě tak nějak strpí, jako to dělá většina dospělých. Jenomže Aidan Thomas nebyl jako ostatní dospělí. Nebyl jako nikdo jiný.

Aidan Thomas se usmál. Mrkl na mě. A tiše, vážným hlasem, který mě zasáhl kdesi v hloubi a rozechvěl tu část mého těla, o jejíž existenci jsem až do téhle chvíle neměla tušení, pronesl: „Bylo mi potěšením.“

Nic to nebylo, a přitom to bylo všechno. Šlo o projev elementární zdvořilosti, a zároveň to byla nekonečná laskavost. Na jednu schovanou holku dopadl kruh světla, vyloupl ji ze stínu a způsobil, že ji bylo najednou vidět.

Přesně tohle jsem potřebovala nejvíc. Po něčem takovém jsem si ani netroufla zatoužit.

TEĎ POZORUJU, jak Aidan Thomas strne uprostřed loku a zírá na mě skrze sklenici. Už nejsem ta schovaná holka, která čeká, až na ni muži vrhnou světlo. Jsem žena, která právě vstoupila do světelného kruhu své vlastní výroby.

Aidan natáhne ruku. Něco se mění. Svět se otřásá, několik kilometrů pod řekou Hudson do sebe narážejí tektonické desky. Jeho prsty se otřou o moje, palcem mi přejede zespoda po zápěstí a moje srdce… v téhle chvíli už mi srdce ani nebuší, už jenom duní, duní, duní, duní, duní a ne a ne se vzpamatovat.

„Děkuju vám,“ řekne Aidan. „Tohle je fakt moc… Děkuju.“ Stisk, od něj ke mně proběhne elektrický výboj čehosi nerozluštitelného a nesmírně cenného.

Pustí mou ruku, zvrátí hlavu dozadu, aby dopil svůj drink. Krk i celé tělo má štíhlé, svalnaté, čiší z nich klidná sebejistota.

„Co jsem dlužen?“

Chopím se prázdné sklenice a za barem ji opláchnu. Zaměstnávám ruce, aby neviděl, jak se mi třesou.

„Víte co? Nelamte si s tím hlavu. Tohle je na účet podniku.“

Vytáhne peněženku. „Ale no tak!“

„To je v pořádku. No vážně! Tak mě…“

Tak mě příště pozvete na skleničku a jsme si kvit, to bych řekla, kdyby mu manželka v hrobě aspoň vychladla. Místo toho roztřepnu čistý barový ručník a začnu pulírovat jeho sklenici.

„Tak příště.“

Usměje se a vrátí peněženku do kapsy, pak se zvedne a oblékne si parku. Obrátím se a chci vrátit skleničku na polici za sebou. Ano, jsem sice rozklepaná a tváře mi hoří, ale právě se něco stalo: využila jsem příležitosti – a ono to funguje! Promluvila jsem, a nenásledovala žádná katastrofa.

Asi si troufnu ještě o chlup víc.

Otočím se, opřu se o barpult a předstírám, že utahuju víčko sklenice s nakládanými cibulkami.

„Kam teď máte namířeno?“ optám se, jako by zdvořilostní konverzace patřila do našeho běžného repertoáru.

Aidan Thomas si zapíná zip bundy, na hlavu narazí beranici a přes rameno si hodí sportovní pytel, který se mu s kovovým cinknutím uhnízdí u boku.

„Prostě někam, kde si můžu kapánek popřemýšlet.“

KAPITOLA 5

Žena v kůlně

Čekáš na večeři, na šplíchance vlažné vody. Na cokoli. Dokonce i na zasténání zipů tahaných nahoru a dolů.

On se neukáže.

Představuješ si kůlnu, schovanou mezi stromy. Teď už musí být podzim. Před pár týdny odnesl ventilátor a donesl přímotop. Zavíráš oči. Co si z tohohle ročního období pamatuješ: krátké dny, slunce, které zapadá v šest. Na pozadí otáčejícího se nebe holé větve. Co si představuješ: v dálce dům, skrytý před tvýma očima, jeho dům. Žluté čtverce světla z oken, oranžové listí rozházené po dvoře. Možná horký čaj. Možná donuty s jablečným ciderem.

V dáli hučení jeho dodávky. On je tady, na tomhle pozemku. Žije svůj život. Uspokojuje svoje potřeby. Ale tvoje ne. Ty čekáš a čekáš, a on nikde.

Snažíš se meditovat, abys bodání hladu zahnala. Listuješ knihami, které ti nanosil sem do kůlny jen tak bez ladu a skladu. To od Stephena Kinga. Ohmataný paperback V Brooklynu roste strom. Má rád hudbu, rád tančí od Mary Higgins Clarkové. Ty knihy se sem dostaly už použité. Oslí uši, na okrajích poznámky. Jednou, kdysi dávno, ses ho zeptala, jestli jsou jeho. Zakroutil hlavou. Další trofeje, domyslela sis. Věci, které sebral těm, co neměly takové štěstí jako ty.

Dřepneš si do rohu kůlny. Poněvadž ti nedonesl kbelík, nemáš na vybranou. Až se vrátí, bude vzteky šílet. Nakrčí nos a hodí tvým směrem láhev dezinfekce. Koukej to uklidit – a drbat to budeš tak dlouho, až vůbec nic neucítím.

Snažíš se moc se neznepokojovat, protože pokud chceš zůstat naživu, znepokojení je na překážku.

UŽ TĚ TAKHLE OPUSTIL i dřív. Ale nebylo to takovéhle. Někdy po devíti měsících toho prvního roku ti muž, který tě držel v kůlně, oznámil, že někam jede. Donesl ti kbelík, krabici s müsli tyčinkami, balení malých lahví s vodou.

„Potřebuju odjet,“ řekl. Ne chci. Ne musím. Potřebuju.

„Ty tady nebudeš nic provádět,“ řekl. „Nehneš se odsud. Nebudeš křičet. Vím, že nebudeš.“

Popadl tě za ramena. Pocítilas nutkání ho chytit za ruce. Přidržet se ho – aspoň trochu. Jsi Rachel. Našel tě. Víš jenom to, co tě on naučil. Máš jenom to, co ti on dal.

Zatřásl s tebou. Nechala jsi sebou zacloumat. „Jestli se o něco pokusíš,“ řekl, „tak to zjistím. A to pro tebe nebude dobrý. Rozumíš?“

Přikývlas. Tenkrát už jsi uměla přikyvovat tak, aby ti věřil.

Pryč byl tři dny a vrátil se jako nejšťastnější chlap na světě. Z jeho chůze čišel elán, v končetinách jako by mu bzučela statická elektřina. Zhluboka, hltavě se nadechoval, jako by mu vzduch ještě nikdy nechutnal tak sladce.

Tohle nebyl muž, kterého jsi poznala: muž samý závazek a povinnost.

Udělal ti to, co udělat přišel. A pořád v něm přitom bzučela elektřina. Trochu divoce.

Pak se ti svěřil. Moc toho neřekl. Jenom to, že souhlasila. Že byla dokonalá. Že nevěděla, oč jde, dokud jí to nedošlo, to už však bylo příliš pozdě.

Stalo se to znovu. Těsně před posledním Díkůvzdáním. Což jsi poznala podle toho, že ti přinesl zbytky od stolu. Jako každý rok. Nevíš, jestli ví, jak se ti daří sledovat plynutí času. Máš dojem, že o tom nepřemýšlí.

Celkem jsou dvě. Dvě, které zabil, zatímco tebe nechává žít. Dvě, které potvrzují pravidlo, kdežto ty zůstáváš výjimkou.

Pokaždé, když tě opustil, se předem nachystal. Tentokrát ti nedal nic. Copak na tebe zapomněl? Objevil další projekt, kterému se plně věnuje?

BEZ JEHO NÁVŠTĚV se dny počítají obtížně. Přemítáš o signálech jeho dodávky, když ráno odjíždí a večer se vrací, ale jistá si být nemůžeš. Tělo ti napovídá, kdy máš spát a kdy se probudit. Dlaní přitisknutou ke zdi se snažíš vycítit sluneční teplo a chlad noci. Podle tvých odhadů uplyne jeden den, pak druhý.

Koncem dne, který je nejspíš druhý, máš pusu vystlanou šmirglpapírem. Kolem mozku se ti houfují netopýři. Cucáš si prsty, abys měla víc slin, olizuješ zeď kůlny v naději, že tam kondenzuje vlhkost, snažíš se jakkoli utišit žízeň. Netrvá to dlouho a jsi už jen tělo, lebka, páteř, pánev a chodidla ležící naznak na dřevěných laťkách, kůži máš lepkavou, dech namáhavý.

Možná tvou odolnost přecenil. Možná tě zabije, aniž to měl v úmyslu. Vrátí se, otevře dveře kůlny a najde tě tam studenou, netečnou – takovou, jaká jsi měla vždycky být.

Třetího dne – tak se ti to aspoň zdá – zarachotí visací zámek. V rámu dveří se rýsuje jeho silueta, v jedné ruce kbelík, ve druhé láhev. Měla by ses posadit, vytrhnout mu vodu, odšroubovat víčko a pít, pít a pít, dokud se ti svět před očima zase nezaostří. Jenomže to nedokážeš. Musí k tobě přijít, kleknout si, přiložit ti hrdlo láhve ke rtům.

Polykáš. Hřbetem ruky si otíráš rty. Připadá ti nějak jinačí. Většinou je znát, že dbá na svůj zevnějšek. Po lícních kostech a po krku se mu táhnou stopy po holicí čepelce. Vlasy mu voní citronovou trávou. Zuby má bílé, dásně zdravé. Sice jsi ho přitom nikdy neviděla, ale je ti jasné, že svědomitě používá zubní nit, každé ráno nebo každý večer, a na závěr si pusu vypláchne ústní vodou. Avšak dnes večer vyhlíží drsňácky. Vousy má neupravené. Pohledem nesoustředěně těká z jednoho koutu kůlny do druhého.

„Jídlo?“

Tvůj hlas zní chraptivě. Zavrtí hlavou.

„Ona je ještě vzhůru. Balí.“

Předpokládáš, že mluví o své dceři.

„Takže nic? Vůbec nic?“

Pokoušíš svoje štěstí, to víš dobře, jenomže už jsou to tři dny a po ukojení žízně, která tvé tělo otupovala, ho teď vnímáš se vším všudy, s tou dutinou plnou hladu schovanou pod hrudním košem, s rozbolavělými zády, vnímáš na tisíc poplašných signálů, které poukazují na porouchané součástky tvého těla.

Rozhodí rukama. „No a co? Myslíš si snad, že můžu jen tak hodit do mikrovlnky nějakou hotovku a vypochodovat ze dveří, a ona se mě ani nezeptá, co se děje?“

Jídlo, které ti nosí, bývá vždycky jen kusem celku: porce lasagní, miska dušeného masa se zeleninou, prostřední díl zapečeného masa. Pokrm, který může zmizet bez povšimnutí. Mnohem nenápadnější než řez pizzy, celý cheeseburger, stehno pečeného kuřete. Po celou tu dobu vaří ve velkém, křečkuje části své vlastní stravy a nosí je tobě. Tohle je jeden ze způsobů utajení, na které přišel.

Něco zabručí a sedne si vedle tebe. Čekáš, že zatáhne za zip tvé bundy a sevře ti ruce kolem krku. Místo toho zašmátrá po svém opasku. Něco se zatřpytí – lesk kovu.

Tu zbraň poznáváš. Je to ta samá, kterou na tebe mířil před pěti lety, černá pistole s lesklým válcem tlumiče.

Prsty u nohou se ti zkroutí, jako by ses chystala ke sprintu. Řetěz na kotníku, chladný a těžký, se napne. Táhne tě dolů, jako by tě vcucával do hlíny – nejdřív nohy, po nich zbytek těla.

Soustřeď se. Zůstaň s ním.

Hruď se mu zvedá a klesá, jeden hluboký nádech za druhým. Teď, když už nejsi tak zmatená v důsledku dehydratace, ho dokážeš přečíst jasněji. Je unavený, ale ne otrávený. Zemdlený, ale špatně mu není. Ano, je trochu rozhozený, ale přitom je šťastný. Jako po splnění vyčerpávajícího úkolu, po dlouhém běhu do příkrého kopce.

Jako po zabíjení.

Sáhne si do kapsy a upustí ti něco do klína. Kočka, která přináší jako obětinu mrtvou myš.

Sluneční brýle. Podle těžkých obrouček a loga na stranici jsou designové. Tady v kůlně dokonale zbytečné, ale nejde o samotné brýle. Pointa je, že patřívaly nějaké jiné a ta už je teď nepotřebuje.

Teď to z něj ucítíš: triumf. Bezbřehé vzrušení z úspěšné lovecké výpravy.

To už na tebe zakřičí ona. Jaké měla zaměstnání, že si mohla dovolit tak drahé sluneční brýle? Jak vypadaly její prsty, když si je nasazovala na nos? Stahovala si jimi někdy vlasy dozadu? Měla je někdy na sobě v letním odpoledni, když se vezla v kabrioletu se sklopenou střechou na místě spolujezdce a volné vlasy ji šlehaly do lící?

Až takhle daleko zajít nesmíš. Nesmíš na ni myslet. Nemáš čas nechat se šokovat ani zdrtit.

Tohle je šance. Jeho namyšlenost. Dneska večer uvěří, že dokáže všechno na světě.

„Hele, poslechni…“ řekneš.

Zase ti brýle sebere. Asi si to rozmyslel. Mohla bys rozbít skla a udělat si z nich zbraň.

„Trochu jsem přemýšlela. O tvém stěhování.“

Ruce mu strnou. Hrozí, že mu pokazíš náladu. Taháš ho zpátky k mrzutostem každodenního života, zatímco on touží setrvat na výšinách tak dlouho, jak to jen půjde.

„Mohl bys mě vzít s sebou.“

Zdvihne oči a vyrazí ze sebe uchechtnutí.

„Pokračuj,“ pobídne tě. „Myslím, že mi nerozumíš.“

Ale to je na omylu: rozumíš mu dobře. Znáš jeho světlo i jeho stín. Víš, že za tebou chodí skoro každou noc – určitě každou noc, co tráví tady. Víš, že si na určité věci zvykl. Nejde o to, že by tě měl rád, ne tak docela, ale jsi mu k dispozici. Má, co chce a kdykoli to chce.

Co by si bez tebe počal?

„Jen ti to říkám,“ povídáš mu. „Pořád bychom se mohli scházet. Neskončilo by to. Nemusí to skončit.“

Založí si ruce na prsou.

„Mohla bych být pořád tady,“ říkáš mu. Naklání hlavu směrem ke dveřím. Ke světu venku, odkud tě odvedl, od těch myriád lidí. „A nikdo by se o tom nedozvěděl.“

Usmívá se. Chytí tě za zátylek. Pohladí tě po vlasech mírným, vyrovnaným gestem muže, který ví, že je v bezpečí, a pak zatáhne. Jen tolik, aby to zabolelo.

„A ty máš o mě prostě péči, co?“ prohodí.

Pod jeho dotykem strneš.

Odtáhne se, uvolní zástrčku, pustí do kůlny studený noční vzduch. Venku zámek zacvakne. On míří zpátky k domu, ke své dceři, k světlu a teplu, které v jejich domě ještě zbývají.

Pravidlo číslo tři, jak zůstat v kůlně naživu: V jeho světě jsi tím nejčistším ze všeho. Všechno, co se děje, se musí týkat vás obou.

KAPITOLA 6

Číslo jedna

Byl mladý. Hned mi bylo jasné, že to dělá poprvé. Dobrý v tom nebyl. Vůbec nebyl dobrý.

Stalo se to v kampusu, u něj na koleji. A jak to udělal… No, zpackal to. Všude krev. Moje DNA na něm, ta jeho zase na mně. A taky otisky.

Neznal mě. Já jsem si ho ale během předchozích týdnů všimla. Pokud se budeš okolo univerzity ometat dost dlouho, zejména v sobotu večer, můžeš si být jistá, že k tobě nakonec nějaký plachý študáček přistoupí. Nebude si jistý, jak se zeptat ani kdy má zaplatit.

Jakmile mi vyplatili peníze, většinou se ztratili jako smrad. A nesli se jako pávi, překypovali arogancí, kterou je svět naučil. Byli to úctyhodní mladí muži, kdežto já jen ženská, co si za kuřbu účtuje patnáct dolarů.

Tohle jsem od něj nečekala. Byl moc mladý, moc slabý. Ti chlapi by si o mně nikdy nepomysleli, že ráda čtu. Ale já jsem fakt četla ráda. Vedle pasáží, které mě přiměly k přemýšlení, jsem si psala poznámky a na stránkách, co ve mně vzbudily nějaké pocity, jsem si dělala oslí uši. Tenkrát v noci jsem měla na palubní desce své dodávky dva paperbacky: To a jeden thriller s názvem Má rád hudbu, rád tančí. Oba si pamatuju, protože jsem se nikdy nedozvěděla, jak končí.

Počkal, až si zase obléknu blůzu. Ruka mu vystřelila k mému krku. Jako by si dodával odvahy. Jako by věděl, že když to neudělá, vycouvá z toho už navždycky.

Třeštil oči a mně se oči zavíraly. V obličeji měl výraz úžasu: šok, že to doopravdy dělá a že moje tělo reaguje patřičným způsobem. Šok, že je to fakt – že když někomu zmáčkneš krk dostatečně silně, tak se doopravdy přestane hýbat.

Vzpomínám si, jak jsem si ve chvíli, kdy mě zabíjel, uvědomila jednu věc: pokud mu tohle projde, bude si myslet, že mu projde úplně všechno.

KAPITOLA 7

Žena v kůlně

Rozpomínáš se na kousky sebe sama a ono to občas pomáhá.

Takovým kouskem je i Matt.

V době, kdy tě začali pohřešovat, by se Matt dal rámcově označit za tvého partnera. Byl jako všechno ostatní: jako příslib, který se nikdy nenaplnil.

Co si o Mattovi pamatuješ nejvíc: uměl otvírat zámky šperhákem.

V kůlně ses o Mattovi napřemýšlela moc. Párkrát jsi to zkusila. Z podlahy jsi vypáčila třísku, do dřevěné zdi nenápadně udělala zářez. Na ten obří zámek, co se houpal na řetězu, bylo tohle dřevo slabé. Bála ses, že se vylomí – a co potom?

Potom bys byla v prdeli.

Rozpomínáš se na kousky sebe sama a ono to občas pomáhá. Ale jenom občas.

MUŽ, KTERÝ TĚ TU drží, se nazítří vrátí s horkým jídlem a vidličkou. Nacpeš si do pusy pět velikánských soust dřív, než se vůbec pokusíš zjistit, co jíš – špagety s masovými kuličkami. Ještě tři další sousta potrvá, než si uvědomíš, že na tebe mluví, a ještě dvě, než najdeš sílu vidličku odložit. Na tom, co říká, záleží v zájmu tvého přežití mnohem víc než na jediném jídle.

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

V uších ti hučí. Přiklopíš na nádobu s pokrmem víko, přestože tě zbylé masové kuličky vábí.

„Hej!“

Přejde z protějšího konce kůlny k tobě a chytí tě za bradu, aby tě přinutil k němu vzhlédnout.

Nemůžeš si dovolit ho nasrat. To sice nemůžeš nikdy, ale teď už vůbec ne.

„Omlouvám se,“ říkáš. „Už poslouchám.“

„Ne, to teda neposloucháš. Řekl jsem, ať mi povíš, jak se kurva jmenuješ!“

Odložíš plastovou krabici Tupperware na zem a sedneš si na ruce, aby ti nezačaly třít obličej v místech, kam se tiskly jeho prsty. Přinutíš se k dlouhému nádechu. Až to řekneš, musí ti uvěřit. Musí to znít jako zaklínadlo, jako předčítání z posvátného textu. Musí to být pravda.

„Rachel,“ říkáš mu. „Jmenuju se Rachel.“

„A co dál?“

Promluvíš hlubším hlasem, aby v něm zazněly vroucné tóny. On od tebe něco potřebuje a už tě naučil, a to opakovaně, jak mu to máš poskytnout.

„Našel jsi mě.“ Poskytuješ mu i to ostatní, aniž tě k tomu musí vyzvat. „Vím jenom to, cos mě naučil. Mám jenom to, co jsi mi dal.“

Přenese váhu z nohy na nohu.

„Ztratila jsem se,“ odříkáváš. „Ty jsi mě našel. Dal jsi mi střechu nad hlavou.“ Následující věta je riskantní. Pokud přitlačíš na pilu, postřehne nitky, za které při tomhle kouzelnickém kousku taháš. Ale pokud se budeš držet moc zpátky, zůstane mimo tvůj dosah.

„Udržuješ mě naživu.“ Zdvihneš na důkaz těchto slov ze země plastovou krabici. „Bez tebe bych byla mrtvá.“

Objíždí prstem svůj snubní prsten, několikrát jím otočí. Stáhne si ho a opět nasadí.

Muž, který se smí toulat po světě a je zamčený v zahradní kůlně. Muž, který potkal ženu, vzal ji za ruku, klekl si na koleno a přesvědčil ji, ať se za něj provdá. Muž odhodlaný poroučet živlům, a přece tu ženu ztratil. Svět se mu rozpadl na kusy, ale v troskách tvého života má pořád ještě tebe.

A ještě má dceru.

„Jak se jmenuje?“

Koukne se na tebe s výrazem O čem to mluvíš? Ukážeš na dům.

„Co je ti do toho?“

Kdybys měla tady v kůlně možnost kápnout božskou, řekla bys: To bys nepochopil. Tohle má v sobě každá dívka. Procházíš kolem nich na ulici. Slyšíš jejich smích. Cítíš jejich bolest. Rád bys je zdvihl v náručí a nesl je až do konce, abys jejich nohy ušetřil trnů, které drásají do krve tvoje vlastní nohy.

Každá dívka na světě je tak trochu mnou a každá dívka na světě je tak trochu moje. I ta tvoje. I ta, která je z poloviny tebou.

Je mi do toho dost, pověděla bys mu, protože potřebuju tu část tebe, která stvořila ji. Vlastní dceru bys přece nikdy nezabil, anebo jo?

Sedíš mlčky. Nech ho, ať si věří, čemu věřit potřebuje.

Levou ruku zatne v pěst. Přitiskne si ji na čelo, takže si na chvíli tvrdě zavře oči.

Sleduješ ho. Nejsi schopná se znovu nadechnout. Na tom, co uvidí na vnitřní straně svých očních víček, závisí tvůj život. Ať už je to cokoli.

Jeho oči se otvírají.

Už je zase s tebou.

„Nesmí se na tebe začít vyptávat.“

Zamrkáš. S netrpělivým povzdechem pohodí hlavou směrem k světu venku – směrem k domu.

Jeho dítě. Mluví o svém dítěti.

Snažíš se začít opět dýchat, ale zapomněla jsi, jak se to dělá.

„Povím jí, že jsi naše známá. Kamarádka našich kamarádů. Pronajímáš si u nás volný pokoj.“

Během vysvětlování hovoří stále důrazněji. To je celý on: váhá, dokud sám sebe nepřesvědčí o tom, že je nezranitelný. Pak se do toho s vervou pustí a už nikdy se neohlédne.

Sděluje ti to, jako by šlo čistě o jeho nápad. Jako bys mu do mysli nikdy nezasadila semínko, nikdy mu nic takového nenavrhla. Uprostřed noci tě přestěhuje do nového domu. Nikdo to neuvidí. Dostaneš pokoj. Tam budeš trávit většinu času. Budeš připoutaná k radiátoru – odpoutá tě jenom na jídlo, sprchu a spánek. Po ránu dostaneš většinou snídani, někdy o víkendu oběd a skoro každou noc večeři. Tu a tam budeš muset nějaké jídlo vynechat. Žádná nájemnice, i když je kamarádka a ocitla se v nouzi, nejídá se svým domácím a s jeho dcerou pokaždé.

V noci budeš spát připoutaná k posteli. On tě bude chodit navštěvovat jako vždycky. Tahle část se nezmění.

Budeš zticha. Po celou dobu budeš zticha jako myška.

S jeho dcerou budeš mluvit pouze u jídla a jen tolik, abys odvrátila její podezření. To bude účel společného stolování: přestaneš ji zajímat. Nebudeš ji přitahovat. Staneš se součástí jejího života – nudná osoba, tak nudná, že jeho dceru ani nenapadne se na ni vyptávat.

Především se máš chovat normálně. Tenhle bod několikrát zdůrazní, mezitímco ti vykládá pravidla sprchování a pravidla spaní a pravidla stolování. Pravdu nesmíš dát najevo ani náznakem. Jestli to uděláš, on ti ublíží.

Přikyvuješ. Víc dělat nemůžeš. Snažíš se si to představit: ty, on a jeho dítě – všichni pohromadě. Postel. Matrace. Polštář. Přikrývky. Nábytek. Snídaně a oběd. Jídlo podávané na talíři. Opravdická sprcha. Teplá voda. Konverzace. Okno do světa. Třetí osoba. Poprvé za pět let někdo jiný než jen on.

Přestane rázovat sem a tam a shrbí se před tebou. Kůži kolem nehtů má okousanou do živého masa. Znovu ti zdvihne bradu, přiblíží tvůj obličej ke svému. Právě tady, v jeho očích, je celý svět.

Jeho prsty ti sjedou po hrdle, palcem se ti opře o hrtan. Mohl by to udělat. Teď. Bylo by to stejně snadné jako zmuchlat kus papíru.

„Nikdo se to nedozví.“ V záři kempingové lucerny mu tvář zčervená. „A v tom je ten vtip. Chápeš? Jenom já. A Cecilia.“

Cecilia.

„Je to krásné jméno,“ prohlásíš.

Ale tys mi ho neměl nikdy říkat.