LEDA 2023

Přeložila Adéla Bartlová

Colm Tóibín: THE MAGICIAN

Copyright © Colm Tóibín, 2021

Translation © Adéla Bartlová, 2023

Cover © René Senko, 2023

© LEDA spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-797-9

Věnováno Nan Grahamové

1.

Lübeck, 1891

Jeho matka čekala nahoře, zatímco sloužící přebírali od hostů kabáty, šály a klobouky. Julia Mannová zůstala ve svém pokoji, dokud se všichni hosté nepřesunuli do salonu. Thomas a jeho starší bratr Heinrich museli napomenout Carlu, aby byla potichu, protože jinak by museli jít spát a o všechno by přišli. Jejich maličký bratr Viktor spal v horním pokoji.

Julia vykročila z ložnice s vlasy pevně staženými dozadu a svázanými barevnou mašlí. Měla na sobě bílé šaty a černé boty, jednoduché jako boty pro tanečnice, které jí speciálně objednali z Mallorky.

Ke společnosti se připojila váhavě, bylo na ní znát, že ještě před chvílí byla sama samotinká na místě mnohem zajímavějším, než je slavnostní Lübeck.

Při vstupu do salonu měla ve zvyku rozhlédnout se kolem sebe a najít si mezi hosty jednoho člověka, obvykle muže a obvykle někoho bizarního – například pana Kellinghusena, který nebyl ani mladý, ani starý, nebo Franze Cadovia s přimhouřeným pohledem zděděném po matce, či soudce Augusta Leverkühna s úzkými rty a zastřiženým knírem –, a tento muž se pak stal středem její pozornosti.

Její přitažlivost pramenila z aury cizozemského původu a křehkosti, již vyzařovala s přirozeným šarmem.

Přesto měla v jiskřivých očích laskavost, když se hosta ptala na jeho práci, rodinu a letní plány. Když pak o těch letních plánech mluvili, chtěla vědět, jak pohodlné jsou různé hotely v Travemünde, a pak se ptala na honosné hotely v tak dalekých místech jako Trouville nebo Collioure, nebo na nějaké letovisko u Jaderského moře.

A krátce nato položila znervózňující otázku. Zeptala se třeba, co si dotyčný host myslí o některé normální a úctyhodné dámě z jeho společenského okruhu. Naznačila u toho, že soukromý život té dámy je mezi obyvateli města předmětem určitých kontroverzí a spekulací. Mladá Frau Stavenhitterová, nebo Frau Mackenthunová, či stará Fräulein Distelmanová. Nebo někdo ještě méně známý a samotářský. A když host překvapeně podotkl, že o té ženě může mluvit jen v dobrém, tedy vlastně o ní ví jen zcela obyčejné věci, Thomasova matka vyjádřila názor, že dotyčná je podle jejího dobře uváženého mínění báječná a naprosto skvělá osoba a že Lübeck může být rád, že se taková žena vyskytuje mezi jeho obyvateli. Pronesla to jako jedno velké odhalení, které musí prozatím zůstat naprosto utajené, protože o tom neřekla dokonce ani svému muži, panu senátorovi.

Druhý den se všude povídalo, jak se jejich matka zachovala a koho si vybrala pro své komentáře, a Heinrich a Thomas se vše doslechli od svých kamarádů ze školy, jako by to byla moderní divadelní hra, která sem právě dorazila z Hamburku a včera se hrála.

Po večerech, když byl senátor na schůzi, nebo ve chvílích, kdy si Thomas a Heinrich odbyli cvičení na housle, když povečeřeli a byli už převlečení do nočního, jim matka vyprávěla o své rodné Brazílii, zemi tak rozlehlé, že prý nikdo neví, kolik lidí tam žije, co je to za lidi a jakými jazyky mluví. Vyprávěla, že ta země je mnohonásobně větší než Německo, nemají tam zimu, nikdy tam nemrzne a vlastně ani není opravdu chladno, a jedna řeka, Amazonka, je desetkrát delší a desetkrát širší než Rýn, vlévá se do ní mnoho menších říček a pramení hluboko v pralese mezi nejvyššími stromy na světě a lidmi, které nikdy nikdo neviděl a ani neuvidí, protože se v pralese vyznají jako nikdo jiný a dokážou se schovat před nezvanými hosty zvenčí.

„Pověz nám o hvězdách,“ prosil vždycky Heinrich.

„Náš dům v Paraty stál na vodě,“ odpověděla Julia. „Byl téměř její součástí, jako by to byla loď. A když přišla noc, hvězdy byly jasné a na dosah ruky. Tady na severu jsou hvězdy vysoko a daleko. V Brazílii jsou vidět jako slunce za dne. Samy to jsou malá slunce, která se třpytí a jsou nízko, zvlášť pro ty z nás, kteří žili u vody. Moje matka říkala, že se v horním pokoji někdy dalo v noci číst, jak jasně hvězdy nad vodou svítily. A když jste si nezavřeli okenice, aby vám světlo nešlo dovnitř, nemohli jste usnout. Když jsem byla malá a bylo mi asi tolik jako teď vašim sestrám, věřila jsem, že je to na celém světě stejné. První noc v Lübecku mě zaskočilo, že nevidím hvězdy. Zakrývaly je mraky.“

„Pověz nám o té lodi.“

„Musíte jít spát.“

„Vyprávěj nám příběh o cukru.“

„Tommy, vždyť už ho znáš.“

„Aspoň kousíček!“

„Na všechen marcipán, který se vyrábí v Lübecku, se používá cukr z Brazílie. Tak jako je Lübeck slavný marcipánem, Brazílii proslavil její cukr. Takže když milí zlatí lidé z Lübecku a jejich děti jedí na Štědrý večer marcipán, netuší, že pojídají kousek Brazílie. Jedí cukr, který jen kvůli nim přeplul moře.“

„Proč si nevyrábíme vlastní cukr?“

„Na to se musíte zeptat tatínka.“

Po letech pak Thomas přemýšlel, jestli otcovo rozhodnutí oženit se s Julií da Silva-Bruhnsovou, jejíž matka prý měla v žilách krev jihoamerických Indiánů, namísto flegmatické dcery některého z místních lodních magnátů nebo staré obchodní a bankéřské rodiny, nebylo počátkem úpadku Mannových a důkazem, že do rodiny, dosud bažící jen po tom, co bylo řádné a zajišťovalo stabilní příjem, vstoupil hlad po exotičnosti.

V Lübecku si Julii pamatovali jako drobnou dívku, která přijela po smrti své matky se třemi bratry a sestrou. Staral se o ně strýc, a když se ve městě poprvé objevili, neuměli ani slovo německy. Místní osobnosti, například stará Frau Overbecková, známá svou neochvějnou věrností pravidlům reformované církve, je podezřívavě sledovaly.

„Tuhle jsem ty děti viděla, jak se pokřižovaly, když míjely Marienkirche,“ řekla. „Obchod s Brazílií je možná nezbytný, ale neznám jediný případ, kdy si lübecký měšťan vzal Brazilku. Ani jediný.“

Julia, jíž bylo v době vdavek teprve sedmnáct, porodila pět dětí, které se uměly chovat tak důstojně, jak se na děti senátora sluší, ale měly v sobě také hrdost, jistou nesmělost a cosi, co by se dalo nazvat exhibicionismem a co se, jak doufala Frau Overbeck a její okruh, nestane populárním.

Na senátora, o jedenáct let staršího než jeho žena, se pro jeho rozhodnutí oženit se tak neobvykle hledělo s obdivem, jako by investoval do italských maleb nebo vzácné majoliky a ukojil tak zálibu, kterou on i jeho předchůdci do té doby potlačovali.

Než Mannovy děti v neděli odešly do kostela, musely se nechat pečlivě zkontrolovat svým otcem, zatímco matka zdržovala tím, že si nahoře ve svém pokoji zkoušela klobouky a přezouvala boty. Heinrich a Thomas se museli tvářit dokonale vážně, aby šli dobrým příkladem, a Lula s Carlou se snažily aspoň klidně stát.

V době, kdy se narodil Viktor, už se Julia na manželova pravidla příliš neohlížela. Líbilo se jí, když děvčata nosila barevné mašle a punčochy a nevadilo jí, když chlapci měli delší vlasy a volnější chování.

Julia se do kostela oblékala elegantně a často jednobarevně – třeba do šedé nebo do tmavě modré, a to včetně punčoch a bot, takže jediným prvkem narušujícím monotónnost byla červená či žlutá stuha na klobouku. Její manžel byl známý dokonale střiženými obleky od svého krejčího z Hamburku a bezvadným vzezřením. Senátor si každý den bral čistou košili, někdy i dvakrát denně, a měl rozsáhlý šatník. Knír si zastřihoval po francouzském způsobu. Svou akurátností reprezentoval rodinu pevně zakotvenou ve spořádanosti a stoprocentní měšťanskou dokonalost, ale svým luxusem dával najevo, že být Mannem v Lübecku je podle jeho názoru víc než peníze nebo obchod, a poukazoval tak nejen na svou důstojnost, ale také na smysl pro promyšlený styl.

Julia k jeho nesmírné hrůze na krátké cestě z jejich domu na Beckergrube do Marienkirche často zdravila lidi tak, že vesele a bezstarostně na ně volala jménem, což se o nedělích za celou historii Lübecku nikdy nestalo. Frau Overbeckovou a její staropanenskou dceru to jen utvrdilo v názoru, že Frau Mannová je přinejmenším ve svém srdci stále katolička.

„Bláznovsky se předvádí, a to je vlastnost katolíků,“ říkala Frau Overbecková. „A ta její stuha je naprosto frivolní.“

V Marienkirche, kde se sešla celá široká rodina, neušlo pozornosti, jak je Julia bledá a jak překvapivě půvabná je ta bledost ve spojitosti s jejími hustými kaštanovými vlasy a tajuplnýma očima, jimiž sledovala kazatele s výrazem jen napůl skrývaného posměchu, zcela cizího v ovzduší vážnosti, s jakou rodina jejího manžela a jejich přátelé přistupovali k dodržování náboženských zvyklostí.

Thomas si uvědomoval, že jeho otec nerad poslouchá vyprávění své ženy o dětství v Brazílii, zvlášť když u toho jsou děvčata. Na druhou stranu však miloval, když mohl Thomasovi na jeho vlastní žádost vyprávět o starém Lübecku a vysvětlovat, jak se rodinná firma rozvíjela od svých skromných začátků v Rostocku. Otci pravděpodobně velice lichotilo, když se Thomas cestou ze školy stavoval v jeho v kanceláři, posadil se a poslouchal povídání o lodích, skladištích, bankovních partnerech a pojišťovacích smlouvách a později si to všechno dokázal vybavit.

Dokonce i vzdálení příbuzní uvěřili, že Heinrich je zasněný rebel jako jeho matka a raději sedává u knih, kdežto mladý Thomas, bystrý a seriózní ve svém vystupování, převezme rodinnou firmu a povede ji do dalšího století.

Když děvčata povyrostla, scházely se všechny děti v matčině šatně. Sotva otec odešel do klubu nebo na nějakou schůzi, Julia se vrátila ke svým brazilským historkám a vyprávěla jim, jak bělostně tam lidé chodili oblečení, kolik praní to dalo, aby všichni, muži i ženy, černí i bílí, vypadali skvěle a krásně.

„Nebylo to jako v Lübecku,“ říkala. „Nikoho nenapadlo, že by měl být vážný. Nebyly tam žádné Frau Overbeckové, které by nad nimi ohrnovaly nos. Žádní Esskuchenovi, kteří by neustále nosili smutek. Když jste v Paraty potkali trojici, jeden mluvil a dva se smáli. A všichni byli oblečení v bílém.“

„Smáli se nějakému vtipu?“ zeptal se Heinrich.

„Ne, jen se smáli. Byli takoví.“

„Ale čemu se smáli?“

„To já nevím, drahoušku. Takoví prostě byli. Někdy jsem slyšela smích i v noci. Nesl se po větru.“

„Mohli bychom jet do Brazílie?“ zeptala se Lula.

„Myslím, že váš otec do Brazílie jet nechce,“ odpověděla Julia.

„A co až budeme starší?“ zeptal se Heinrich.

„Nikdy nevíme, co se stane, až budeme starší,“ odvětila Julia. „Možná pak budeš moct jet, kam budeš chtít. Kamkoli!“

„Já bych chtěl zůstat v Lübecku,“ řekl Thomas.

„To bude tatínek rád,“ řekla Julia.

Thomas se do světa snů uchyloval mnohem častěji než Heinrich, matka nebo sestry. I jeho diskuse s otcem o skladištích byly jen další součástí fantastického světa, v němž často sám vystupoval coby řecký bůh, postava z příběhu dětské říkanky nebo žena z malby, kterou jeho otec pověsil na schodiště – ta s tím úzkostným, dychtivým výrazem a planoucím pohledem. Občas si nebyl jistý, jestli není ve skutečnosti starší a silnější než Heinrich, nebo jestli každý den nechodí s otcem do jeho kanceláře jako jemu rovný, nebo jestli nakonec není Matilde, matčina služebná, která má na starosti její šatnu a hlídá, aby měla boty srovnané v párech, aby jí nikdy nedošly parfémy ve flakonech a aby její tajné věci zůstaly ve správných zásuvkách, schované před jeho zvědavým zrakem.

Když mu říkali, že právě on by zazářil v obchodním světě, protože dokáže udělat dojem na hosty zapamatovanými daty doručení zboží nebo jmény lodí a dalekých přístavů, skoro se otřásal při pomyšlení, že kdyby ti lidé věděli, kdo doopravdy je, dívali by se na něj jinak. Kdyby mu skutečně viděli do mysli a dozvěděli se, jak často se v noci a někdy i ve dne v duchu stává tou vášnivě roztouženou ženou z obrazu na schodišti nebo někým, kdo putuje krajem s mečem či písní, nechápavě by vrtěli hlavou nad tím, jak šikovně je obelstil, jak mazaně si získal otcovu přízeň, jaký je sebevědomý podvodník a jak málo se mu dá důvěřovat.

Heinrich ho samozřejmě znal a uvědomoval si bratrův snový život natolik, aby věděl, že přesahuje šíří a košatostí ten jeho. Ostatně ho i varoval, že čím víc bude Thomas rozvíjet své schopnosti ve způsobu přetvařování, tím víc mu hrozí, že ho někdo odhalí. Heinrich dal na rozdíl od bratra všem najevo, jaký je. Svou fascinaci Heinem, Goethem, Bourgetem a Maupassantem stejně jako lhostejnost k lodím a skladištím již v počátcích svého dospívání nijak neskrýval. Lodě a sklady pokládal za nudné a ani přísným napomínáním ho nebylo možné přimět, aby otci neustále nezdůrazňoval, že nechce mít s rodinnou firmou naprosto nic společného.

„Viděl jsem, jak jsi u oběda zahrál malého byznysmena,“ řekl Thomasovi. „Všichni ti to uvěřili, kromě mě. Kdy už se jim přiznáš, že to jen předstíráš?“

„Já to nepředstírám.“

„Nemyslíš to ani trochu vážně.“

Od hlavních rodinných záležitostí se Heinrich dokázal tak dokonale odpoutat, že už ho otec nechával na pokoji a zaměřil se místo toho na nápravu drobných chyb v chování a vystupování svého druhého syna a dvou dcer. Julia se snažila přitáhnout Heinricha k hudbě, ale on nechtěl pokračovat v hraní na klavír ani na housle.

Thomas si říkal, že kdyby Heinrich tak velice nelpěl na své sestře Carle, už dávno by se od rodiny zcela odtrhl. Byl mezi nimi rozdíl deseti let, takže Heinrich měl k sestře spíš otcovský než bratrský vztah. Už jako nemluvně ji nosil po domě. Když povyrostla, naučil ji hrát karty a vlídnou variantu hry na schovávanou, které se účastnili jen oni dva.

V jeho náklonnosti ke Carle mohli ostatní obdivovat laskavost a ohleduplnost. Ačkoli měl své přátele a mužné zájmy, na Carlinu prosbu vždycky reagoval s něhou. Když náhodou Lula žárlila na pozornost, kterou Heinrich věnoval její sestře, začlenil ji také, ale Lula se často začala nudit, protože sestra a starší bratr měli svůj soukromý způsob, jímž komunikovali a bavili jeden druhého.

„Heinrich je tak milý,“ řekla o něm jedna sestřenice. „Kdyby ale byl i praktický, potom by byla budoucnost rodiny zabezpečená.“

„Ještě máme Tommyho,“ řekla na to teta Elisabeth a otočila se na Thomase. „Tommy povede firmu do dvacátého století. Není to tak?“

Thomas se usmál, jak nejlépe dovedl, ale neušla mu jemná ironie v jejím hlase.

I když se všichni domnívali, že Heinrich podědil svou nepoddajnost z matčiny strany, její historky ho časem začaly nudit a ukázalo se, že nemá ani jejího křehkého ducha a zájem o vše vzácné a mimořádné. Přestože rád mluvil o poezii, umění a cestování, začala se kupodivu projevovat spíš jeho přímost a vytrvalost a stával se chtě nechtě opravdovým a ryzím Mannem. Když procházel ulicemi Lübecku, jeho teta Elisabeth ráda podotýkala, jak hodně připomíná svého dědečka Johanna Siegmunda Manna, že má onen těžký krok, který bývá spojován se starým Lübeckem, a také sytý tón hlasu typický pro otcovu stranu rodiny. Jaká škoda, že nezdědil ani sebemenší nadšení pro obchod.

Thomasovi bylo jasné, že až nadejde čas, dostane správu firmy namísto staršího bratra na starosti on, a dům, který patřil jeho prarodičům, se stane jeho královstvím. Říkal si, že by ho mohl zaplnit knihami. Měl už vymyšlené, jak by předělal místnosti v patře a že by kancelář přesunul do nějaké jiné budovy. Objednával by si knihy z Hamburku, kde si jeho otec kupoval oblečení, ale i z větší dálky, možná dokonce z Francie, jestli se dokáže naučit francouzsky, nebo z Londýna, až bude plynněji ovládat angličtinu. Žil by v Lübecku tak, jak tu ještě nikdo nikdy nežil, a firmu by vhodně konsolidoval, takže by se stala pouze zdrojem financí pro jeho ostatní zájmy. Říkal si, že by měl rád francouzskou ženu. Přinesla by do jejich života trochu lesku.

Představoval si, jak by je matka přišla navštívit do domu na Mengstrasse, který by si se ženou zařídili, a obdivovala by jeho interiér, nový klavír, obrazy z Paříže, francouzský nábytek.

Když Heinrich povyrostl, dal mladšímu bratrovi mnohem důrazněji pocítit, že jeho snaha chovat se jako Mann je pořád jen póza, navíc stále zjevněji falešná, protože Thomas už nedokázal udržet své nadšení pro kulturu v tajnosti a četl stále více poezie, případně neochotně dovoloval matce, aby ho doprovázela na klavír, když hrál v salonu na housle.

Čas plynul a Thomasova snaha předstírat, že ho zajímají lodě a obchod, se pomalu hroutila. Zatímco Heinrich dával své ambice najevo s vyzývavou jednoznačností, Thomas byl nervózní a vyhýbavý, ale ani tak nedokázal zakrýt, jak se změnil.

„Proč už nechodíš za tatínkem do kanceláře?“ ptala se ho matka. „Několikrát se o tom zmiňoval.“

„Zítra za ním zajdu,“ řekl Thomas.

Cestou ze školy však myslel na to, jak bezstarostně by se cítil ve svém vlastním domě, někde mimo ostatní lidi, kde by si četl nebo jen tak snil. Rozhodl se, že za otcem zajde až na konci týdne.

Thomas si vzpomínal na jeden den v domě v Lübecku, kdy matka seděla u klavíru a on hrál na housle a ve dveřích se zničehonic objevil Heinrich a díval se na ně. Thomas hrál dál, ale uvědomoval si Heinrichovu přítomnost. Několik let sdíleli jeden pokoj, ale teď už měli každý svůj.

Heinrich, o čtyři roky starší a s bledší pokožkou, vyrostl v hezkého mladého muže. Thomas si toho všiml.

Heinrich, kterému tehdy bylo osmnáct, si dobře uvědomoval, že si ho mladší bratr prohlíží. Na jednu či dvě sekundy si musel i všimnout, že v bratrově pohledu je kus znepokojivé touhy. Thomas si pamatoval, že noty byly na pomalou hudbu a nenáročnou na hraní – jeden ze Schubertových raných kusů pro klavír a housle, nebo možná dokonce přepis nějaké písně. Matka upírala pozornost k notám, takže si nevšimla, jak se na sebe její synové dívají. Thomas nevěděl, jestli si vůbec všimla, že tam Heinrich je. Zahanbeně zčervenal z toho, co v něm bratr zahlédl, a pomalu se odvrátil.

Když Heinrich odešel, Thomas se zoufale snažil držet rytmus s matkou, jako by se nic nestalo. Nakonec ale museli přestat, protože dělal příliš mnoho chyb.

Nic takového už se znovu nestalo. Heinrich jen potřeboval dát bratrovi najevo, že mu vidí do duše. Nic víc. Ale vzpomínka se zachovala: pokoj, světlo z vysokého okna, matka u klavíru, jeho vlastní samota, v níž stál vedle ní a snažil se hrát jemné tóny, které spolu vytvářeli. A pak ten náhlý oční kontakt. A návrat do normálu, nebo spíš něčeho, co by normálnost připomínalo, kdyby do pokoje přišel někdo cizí.

Heinrich s radostí odešel ze školy a nechal se zaměstnat v knihkupectví v Drážďanech. Thomas začal být v jeho nepřítomnosti ještě zasněnější. Nedokázal se prostě přinutit ke studiu a poslouchat učitele. Někde vskrytu jako temný zvuk hromu visela zlověstná představa, že až přijde čas chovat se jako dospělý, ukáže se, že je ve skutečnosti k ničemu.

Místo toho se stal ztělesněním apatie. Bylo ji znát v tónech, jež hrál na housle, i ve slovech, která četl v knihách.

Věděl, že ho pozorují, a to nejen v rodině, ale i ve škole a v kostele. Rád poslouchal, když matka hrála na klavír, a chodil s ní do jejího budoáru. Také byl ale rád, když si ho všímali na ulici a respektovali ho jako senátorova syna. Nasál do sebe otcovu domýšlivost, ale přenesly se na něj i prvky matčiny umělecké povahy a rozmarnosti.

Někteří Lübečané byli toho názoru, že bratři jsou ve skutečnosti důkazem úpadku nejen svého vlastního rodu, ale i neblahou předzvěstí nové slabosti celého světa, především na severu Německa, kdysi hrdém na své muže.

Hodně tehdy záviselo na jejich mladším bratrovi Viktorovi, který se narodil, když bylo Heinrichovi devatenáct a Thomasovi skoro patnáct.

„Jelikož ti první dva se vlastně zajímají hlavně o poezii,“ řekla teta Elisabeth, „můžeme jen doufat, že tenhle bude mít raději účetní knihy.“

V létě, jakmile rodina dorazila do Travemünde na svou čtyřtýdenní dovolenou u moře, se všechny myšlenky na školu, učitele, gramatiku, zlomky i strašlivou tělovýchovu vypařily.

V útulném pokojíku se starodávným nábytkem v hotelu na pláži, postaveném ve švýcarském stylu, probudilo patnáctiletého Thomase škrábání zahradníkových hrábí o štěrk. Nad Baltským mořem se klenulo bělostné letní nebe.

Snídal s matkou a její společnicí Idou Buchwaldovou na balkoně jídelny nebo pod vysokým kaštanem u hotelu. Nízký trávník ustupoval směrem k moři vzrostlejší vegetaci a nakonec i písku pláže.

Otec se zjevnou radostí kritizoval drobné prohřešky hotelu. Domníval se, že ubrusy jsou vyprané příliš uspěchaně a papírové ubrousky pokládal za nevkusné; odmítal se spokojit s divným chlebem a kovovými kalíšky na vejce. Julia si jeho stížnosti vyslechla a pak klidně pokrčila rameny.

„Až se vrátíme domů, bude všechno perfektní.“

Když se Lula ptala, proč s nimi otec jen málokdy chodí na pláž, Julia se usmála.

„Je raději v hotelu, k moři chodí nerad. Proč bych ho nutila?“

Thomas a jeho sourozenci chodili s matkou a Idou na pláž a uvelebili se v křeslech, která sem nanosili hoteloví zaměstnanci. Hovor mezi oběma ženami utichl jen ve chvíli, kdy přišel někdo nový a ony se zvedly, aby se podívaly, kdo to je. Jakmile ukojily svou zvědavost, začaly se opět bavit lenivě tichým hlasem. Zanedlouho už Thomas na jejich naléhání vyrazil v koupacím úboru vstříc vlnám. Nejdřív se bál chladu a přeskakoval vlnky, které ho vítaly, ale nakonec se vrhl vodě do náruče.

Za nekonečných pozdních odpolední trávili celé hodiny u hudebního pavilonu, nebo mu Ida předčítala pod stromy za hotelem. Za šera si pak šli sednout na konec ochranného valu a mávali kapesníkem na lodě proplouvající kolem. Pak už byl čas na večeři a později Thomas obvykle chodil do matčina pokoje a díval se, jak se připravuje na návštěvu jídelny nebo zasklené verandy, aby tam povečeřela s manželem ve společnosti dalších rodin z Hamburku, ale i z Anglie a dokonce z Ruska, zatímco Thomas už se chystal ke spánku.

Když pršelo a západní vítr hnal moře od břehu, trávil čas u pianina v hale. Bylo otlučené všemi těmi valčíky, jež odehrálo, a Thomas z něj nedokázal dostat stejné syté tóny a podtóny jako z klavíru doma, ale mělo svůj vlastní komický, tlumený, klokotavý zvuk, a Thomas věděl, že mu bude chybět, až prázdniny skončí.

To poslední léto otec pod záminkou urgentní práce odjel už po několika dnech do Lübecku. Když se pak vrátil, nesnídal s nimi, a i když bylo venku krásně, četl si v salonu zabalený do deky jako invalida. Protože s nimi nechodil ani na vycházky, chovali se, jako by byl pořád pryč.

Teprve když šel jednou večer Thomas hledat matku a našel ji v otcově pokoji, zahlédl otce, jak leží v posteli s otevřenými ústy a hledí do stropu.

„Chudáček,“ řekla matka, „ta práce ho tak zmohla. Dovolená mu prospěje.“

Druhý den si matka a Ida počínaly jako obvykle a ani slovem se nezmínily, že nechaly senátora v posteli v jeho pokoji. Když se Thomas matky zeptal, jestli je otec nemocný, připomněla mu, že byl před několika měsíci na menší operaci močového měchýře.

„Stále se ještě zotavuje,“ vysvětlila mu, „ale za chvíli už s námi bude běhat do vody.“

Thomas si pomyslel, že si kupodivu jen matně vzpomíná, že by otec o dřívějších letních dovolených někdy plaval nebo ležel na pláži. Spíš si pamatoval, jak si na lehátku na verandě četl noviny s ruskými cigaretami po ruce na stolku vedle sebe, nebo čekal před matčiným pokojem, kde se Julia zasněně chystala na večeři.

Jednou, když se vracel z pláže, ho matka požádala, aby navštívil otce v jeho pokoji a možná mu něco přečetl, pokud otec bude chtít. Když se Thomas zdráhal, že si chtěl jít poslechnout kapelu, trvala na tom, neboť otec ho prý očekává.

Otec seděl v pokoji na lůžku, kolem krku měl nažehlené bílé prostěradlo a hotelový holič ho holil. Kývl na Thomase a naznačil mu, aby se posadil na židli u okna. Thomas tam našel otevřenou knihu odloženou hřbetem nahoru a prolistoval ji. Pomyslel si, že to je tak akorát kniha, jakou by četl Heinrich. Doufal, že otec nebude chtít, aby mu z ní předčítal.

Zaujalo ho, jak pomalu a pečlivě holič otce holí, jak střídá rozmáchlé tahy otevřenou břitvou a drobné pohyby. Když oholil polovinu obličeje, poodstoupil, aby své dílo zkontroloval, a potom malými nůžkami ostříhal krátké chloupky kolem nosu a nad horním rtem. Otec se díval přímo před sebe.

Holič se znovu pustil do práce a setřel zbytek pěny. Nakonec vytáhl lahvičku kolínské vody, štědře mu ji nanesl na obličej – otec sebou škubl – a nakonec spokojeně tleskl.

„To budou holiči v Lübecku koukat,“ řekl, sundal prostěradlo a složil ho. „A lidé se poženou do Travemünde na to nejlepší oholení.“

Thomasův otec ležel v posteli. Pruhované pyžamo měl perfektně vyžehlené. Thomas si všiml, že mu někdo pečlivě ostříhal nehty na nohou, až na malíček na levé noze, kde se nehet zatočil kolem prstu. Zalitoval, že nemá nůžky, aby ho mohl zkusit zastřihnout. Potom mu došlo, jak absurdní je to představa. Otec by mu určitě nedovolil stříhat mu nehty.

V ruce pořád držel knihu. Jestli ji rychle neodloží, otec si toho všimne a požádá ho, aby mu něco přečetl, nebo se ho na něco z toho zeptá.

Otec za chvíli zavřel oči a zdálo se, že spí, ale vzápětí je zase otevřel a nepřítomně se díval na zeď před sebou. Thomase napadlo, jestli není vhodná chvíle dotázat se ho na lodě a na to, které z nich budou právě přistávat nebo naopak vyplouvat. A kdyby se otec rozpovídal, možná by se mohl zeptat ještě na výkyvy v cenách obilí. Nebo zmínit Prusko, aby si otec mohl postěžovat na nepříjemné chování a křupanské jídelní návyky pruských úředníků, včetně těch, kteří podle vlastních slov pocházeli z dobrých rodin.

Znovu pohlédl na otce a viděl, že otec tvrdě spí. Za chvíli už chrápal. Thomase napadlo, že by teď mohl knihu položit na noční stolek. Vstal a šel k posteli. Otcovy tváře byly po oholení bledé a hladké.

Thomas nevěděl, jak dlouho by tu měl zůstat. Zadoufal, že přijde někdo z hotelu s čistou vodou nebo ručníky, ale připustil, že to všechno už asi je na svém místě. Nečekal, že by přišla matka. Věděl, že ho sem poslala, aby si mohla dopřát chvíli klidu v zahradě nebo se vrátit na pláž s Idou a jeho sestrami nebo s Viktorem a služebnou. Byl si jistý, že kdyby odsud odešel, matka by se o tom dozvěděla.

Obešel postel a dotkl se čerstvě vypraného povlečení, ale pak raději poodešel, aby otce nevzbudil.

Když otec vykřikl, bylo to tak zvláštní, že Thomase na okamžik napadlo, že je v pokoji ještě někdo jiný. Jenže pak otec začal vykřikovat slova a Thomas ten hlas znal, ačkoli slova nedávala žádný smysl. Otec seděl a držel se za břicho. S jistou námahou se mu podařilo vstát, ale ihned se zase zesláble svalil na postel.

Thomas nejprve zareagoval tak, že vyděšeně couvl, ale když si otec se sténáním a zavřenýma očima lehl a stále se držel za břicho, Thomas přistoupil blíž a zeptal se, jestli má dojít pro matku.

„Nic,“ řekl otec.

„Cože? Nemám jít pro matku?“

„Nic,“ opakoval otec. Otevřel oči a s obličejem zkrouceným do grimasy se podíval na Thomase.

„Nic nevíš,“ řekl.

Thomas vyrazil z pokoje. Na schodech zjistil, že seběhl o patro níž, než potřeboval, vyběhl nahoru do haly a našel concierge, který zavolal řediteli. Zrovna když jim Thomas vysvětloval, co se stalo, objevila se matka s Idou.

Všichni pak s Thomasem v patách šli do pokoje, ale otec zcela klidně ležel a spal.

Matka vzdychla a tiše se omluvila za ten poprask. Thomas věděl, že nemá cenu jí vysvětlovat, čeho byl zrovna svědkem.

Když se vrátili do Lübecku, otec dále slábl, ale žil až do října.

Thomas zaslechl tetu Elisabeth, jak si stěžuje, že když senátor ležel na smrtelné posteli, přerušil svatá slova kněze suchým „Amen“.

„Nikdy neuměl moc naslouchat,“ řekla, „ale myslela jsem si, že u kněze by mohl udělat výjimku.“

Heinrich v posledních dnech otcova života znal způsob, jak být s matkou, ale Thomas nedokázal přijít na to, co by jí měl říct. Když ho objala, přitáhla si ho až moc blízko; obával se, že tím, jak se důrazně snažil se jí vymanit, ji mohl urazit.

Když slyšel, jak teta Elisabeth šeptá bratranci něco o otcově závěti, nonšalantně se vzdálil, ale pak se tajně připlížil zpátky a zaslechl ji říkat, že na Julii se nesmí klást přílišná zodpovědnost.

„A kluci!“ řekla ještě. „Ti dva kluci! S rodinou je konec. Nejspíš se mi na ulici budou smát, a hlavně ti, kteří se vždycky klaněli.“

Pokračovala ještě dál, ale bratranec si všiml, že Thomas poslouchá, a šťouchl do ní.

„Thomasi, běž se podívat, jestli jsou tvé sestry správně oblečené,“ řekla teta Elisabeth. „Všimla jsem si, že Carla nosí naprosto nevhodné boty.“

Na pohřbu se Julia Mannová slabě usmívala na kondolující, ale neponoukala je, aby jí říkali něco víc. Stáhla se do svého vlastního světa, dcery držela u sebe a syny nechala, aby v případě nutnosti zastupovali rodinu tím, že budou mluvit s těmi, co je přišli utěšit.

„Mohli byste je ode mě držet dál?“ požádala. „Kdyby se ptali, jestli něco nepotřebujeme, mohli byste jim naznačit, aby se na mě nedívali tak zarmouceně?“

Thomas ji ještě nezažil, že by se kdy tvářila takovou měrou nepřístupně a tajemně.

Druhý den po pohřbu, když byla se svými pěti dětmi v salonu, si Julia všimla, že její švagrová Elisabeth s Heinrichovou pomocí přesouvá kanape a jedno křeslo.

„Elisabeth, nesahej na ten nábytek,“ řekla. „Heinrichu, vrať to kanape tam, kde bylo.“

„Julio, myslím, že by mělo být u zdi. Tady je kolem něj až moc stolků. Pořád máte tolik nábytku! Moje matka říkávala…“

„Nesahej na ten nábytek!“ přerušila ji Julia.

Elisabeth hrdě odkráčela ke krbu a dramaticky tam stála jako hluboce raněná postava z divadelní hry.

Thomas se díval, jak se Heinrich chystá doprovodit matku k soudci, kde se bude číst závěť, a přemýšlel, proč ho neberou s sebou. Matka však vypadala tak duchem nepřítomně, že se rozhodl nestěžovat si.

„Nikdy se mi nelíbilo, jak jsem tu vystavená. A oni budou číst závěť veřejně, to je tak barbarské! Celý Lübeck nám uvidí až do kuchyně. Heinrichu, až půjdeme od soudu, nedovol prosím tetě Elisabeth, aby se do mě pokoušela zavěsit. Budu ti velmi vděčná. A kdyby mě po čtení chtěli upálit na náměstí, řekni jim, že budu k dispozici ve tři odpoledne.“

Thomas přemýšlel, kdo teď povede firmu. Říkal si, že otec nejspíš určil nějaké významné muže jako dohled nad jedním nebo dvěma zaměstnanci, kteří se o firmu postarají, než se rodina rozhodne, co chce udělat. Na pohřbu cítil, jak ho všichni sledují a mluví o něm jako o tom druhém synovi, který teď ponese břímě veškeré odpovědnosti. Šel do matčina pokoje a podíval se do vysokého zrcadla. Když se zatvářil stroze, dokázal si představit sám sebe, jak ráno přijíždí do kanceláře a rozdává příkazy svým podřízeným. Když na něj ale z přízemí zavolala jedna z jeho sester, couvl od zrcadla a hned se cítil nedůležitý.

Když se Heinrich a matka vrátili, poslouchal z horního konce schodiště, co si povídají.

„Přepsal závěť, aby dal celému světu vědět, co si o nás myslí,“ říkala Julia. „A byli u toho všichni ti dobráci z Lübecku. Protože už se nesmějí upalovat čarodějnice, postaví vdovu aspoň na pranýř a poníží ji.“

Thomas sešel dolů do předsíně. Heinrich byl bledý, a když Thomas zachytil jeho pohled, došlo mu, že se stalo něco zlého a nečekaného.

„Běžte s Tommym do salonu a zavřete dveře,“ řekla Julia, „a pověz mu, co se stalo. Zahrála bych si na klavír, ale sousedé by mě pomluvili. Půjdu radši k sobě do pokoje. Chci, aby se o detailech závěti přede mnou už nikdy nemluvilo. Jestli bude mít vaše teta Elisabeth tu drzost přijít na návštěvu, řekněte jí, že jsem dostala náhlý záchvat žalu.“

Heinrich a Thomas za sebou zavřeli dveře a jali se číst kopii závěti, kterou Heinrich přinesl od soudce.

Thomas si všiml, že datum na závěti je tři měsíce staré. Začínala ustanovením poručníka, který měl dohlédnout na budoucnost Mannových dětí. Hned pod tím dal senátor jasně najevo, jak nevalný má na všechny názor.

„Za každou cenu,“ napsal, „je nutné zabránit mému nejstaršímu synovi v jeho literárních tendencích. Dle mého názoru mu chybí nezbytné vzdělání a vědomosti. Základem těch jeho tendencí je pouze fantazírování, nedostatečná disciplína a lhostejnost k ostatním lidem, což možná pramení z jeho bezohlednosti.“

Heinrich to přečetl dvakrát a hlasitě se tomu smál.

„A poslechni si tohle,“ pokračoval. „To je o tobě: ‚Můj druhý syn má dobré dispozice pro praktické zaměstnání a přizpůsobí se. Očekávám, že bude oporou své matce.‘ Takže ty a matka. A přizpůsobíš se! A koho by kdy napadlo, že máš dobré dispozice? Jen to jen jedna z tvých přetvářek.“

Heinrich mu přečetl otcovo varování před Lulinou energickou povahou a jeho domněnku, že Carla bude spolu s Thomasem klidným elementem v rodině. O malém Viktorovi senátor napsal: „Děti, které se narodí později, se často vyvíjejí zvlášť dobře. To dítě má dobré oči.“

„A bude to ještě horší. Poslouchej!“

Četl nahlas posměšně nabubřelým hlasem.

„‚Na všechny děti by má žena měla být přísná a měla by je přimět k poslušnosti vůči své osobě. Pokud by ji snad přepadly pochybnosti, nechť si přečte Krále Leara.‘“

„Věděl jsem, že je otec malicherný,“ řekl Heinrich, „ale netušil jsem, že je tak pomstychtivý.“

Strohým a úřednickým hlasem pak Heinrich bratrovi sdělil, co mu otec odkázal. Podle senátorovy vůle se rodinná firma i všechny domy mají bezodkladně prodat. Všechno má zdědit Julia, ale rozhodnutí ve finančních záležitostech za ni budou dělat dva snad nejhorlivější muži veřejného života v Lübecku, které ona nikdy nepokládala za hodné své plné pozornosti. Na výchovu dětí mají dohlížet dva poručníci. Závěť také stanovila, že Julia musí čtyřikrát do roka hlásit odměřenému soudci Augustu Leverkühnovi, jak se děti vyvíjejí.

Když přišla Elisabeth na návštěvu, nevyzvali ji, aby se posadila.

„Věděla jsi o závěti mého manžela?“ zeptala se jí Julia.

„Neradil se se mnou,“ odpověděla Elisabeth.

„Na to jsem se neptala. Věděla jsi o ní?“

„Julio, před dětmi ne!“

„Vždycky jsem toužila říct jednu věc,“ řekla Julia, „a teď, když jsem svobodná, konečně můžu. A povím to klidně před dětmi. Nikdy jsem tě neměla ráda. A lituji, že už tvá matka není naživu, protože bych jí řekla totéž.“

Heinrich ji chtěl zarazit, ale Julia ho ignorovala.

„Senátor tu vůli sepsal, aby mě ponížil.“

„Těžko bys mohla sama vést firmu,“ namítla Elisabeth.

„Mohla jsem se rozhodnout. Mohla jsem se rozhodnout spolu se svými syny.“

Krátce po přečtení závěti se Julia rozhodla, že se se třemi mladšími dětmi přestěhuje do Mnichova a zařídí si tam nový domov. Thomase chtěla nechat v domě doktora Timpea, aby dostudoval poslední rok školy, a Heinrich měl cestovat, aby zvýšil své šance v literárním světě. Toto rozhodnutí ale bylo naprosto nesmyslné v očích lübeckých občanů, těch, s nimiž Julia na večírcích v manželově domě žertovala či je nebrala vážně, například pánů jako byli Herr Kellinghusen a Herr Cadovius a dam, mladé Frau Stavenhitterové nebo Frau Mackenthunové, jakož i těch, kteří ji pečlivě sledovali a odsuzovali její počínání, a mezi nimi především Frau Overbeckové a její dcery.

Kdyby se vdova po senátoru Mannovi rozhodla odstěhovat do Lüneburgu nebo Hamburku, milí Lübečané by v tom mohli spatřovat jen pouhou ukázku její nespolehlivosti, ale jak Thomas věděl, v té době Mnichov znamenal pro hanzovní měšťany jih, a jih neměli rádi a nevěřili mu. Bylo to katolické, bohémské město. Nemělo žádné ctnosti. Nikdo z nich v něm nepobyl déle, než bylo naprosto nutné.

Pozornost Lübecku se upírala na matku, zvlášť když teta Elisabeth všem naprosto důvěrně vylíčila, jak na ni Julia byla hrubá a jak pošpinila památku její matky.

Nějakou dobu se v jejich světě nemluvilo o ničem jiném než o neurvalém chování senátorovy vdovy a jejích nemoudrých plánech. Nikoho, dokonce ani Heinricha nenapadlo, jak moc Thomase ranilo, že mu nebyla svěřena rodinná firma, i kdyby zatím jen pod dohledem, než dospěje.

Thomas musel v sobě zpracovat šok z vědomí, že má přijít o to, co mu aspoň podle některých jeho snů mělo patřit. Věděl, že vedení rodinné firmy byl jen jeden z mnoha způsobů, jak si představoval svou budoucnost, ale hněval se na otce za jeho arogantní rozhodnutí. Nelíbilo se mu, že otec prokoukl jeho představy, aniž by si uvědomil, jak skutečné mu někdy připadaly. Litoval, že už nemůže otci předložit důkazy, které by ho přiměly zanechat po sobě štědřejší vůli.

Otec raději rodině odřízl kořeny. Protože už sám nemohl žít, zkazil život i ostatním. Thomase trápil trvalý a sžíravý smutek, že veškeré snahy Mannových v Lübecku teď přijdou vniveč. Éra jeho rodiny skončila.

Ať už Mannovi z Lübecku odejdou do kterékoli části světa, nebudou už nikde známí tak, jako bývali za senátorova života. Zdálo se, že Heinricha ani sestry to netrápí, vlastně ani matku; měli praktičtější starosti. Thomas věděl, že podle názoru tety Elisabeth dostalo postavení rodiny smrtící ránu, ale diskutovat o tom s ní nemohl. Byl se svými myšlenkami sám. Rodina teď bude od Lübecku odříznuta. A on, ať půjde kamkoli, už nikdy nebude důležitý.

2.

Lübeck, 1892

Orchestr hrál předehru k Lohengrinovi. Thomas poslouchal a přišlo mu, že se smyčce drží zpátky a jen naznačují, jak bude melodie pokračovat. Potom hudba začala přirozeně sílit a zase slábnout, až nakonec zalkaly samotné housle a chvíli nebylo slyšet nic jiného; potom se nástroje ozvaly hlasitěji a skladba působila úchvatněji a mohutněji.

Thomase to v podstatě uklidňovalo, ale když pak hudba zesílila, tóny zazněly pronikavěji a ozvaly se temné odstíny violoncell, které donutily housle a violy vystoupat ještě výš, dal mu orchestr pocítit jen jeho vlastní malost.

Potom spustily všechny nástroje, povzbuzované dirigentem, který jim kynul doširoka rozpřaženými pažemi; jakmile zaduněly bubny a zařinčely činely, všiml si Thomas opět postupného zklidňování a předehra mířila ke svému závěru.

Publikum tleskalo, ale on se nepřipojil. Seděl a díval se na pódium, na světla a hudebníky, kteří se připravovali na Beethovenovu symfonii, jež měla koncert uzavřít. Po skončení koncertu se mu nechtělo ven do tmy. Chtěl zůstat v objetí hudby. Napadlo ho, jestli jsou v davu další jemu podobní, kteří se cítí stejně, ale usoudil, že nejspíš ne.

Byl koneckonců v Lübecku, kde lidé nepropadali takovým emocím. Ostatní přítomní by nejspíš dokázali snadno zapomenout, říkal si, nebo vymazat vzpomínky na hudbu, kterou právě slyšeli.

Zůstal sedět na svém místě a napadlo ho, že tohle bylo možná důležité pro otce v jeho posledních dnech, kdy už věděl, že přichází smrt – tahle představa vzletné, proměnlivé, nad vším panující melodie, která naznačuje existenci nadpozemské moci a otevírá vchod do jiné říše, kde může duše přežít a pokojně existovat a kde si odpočine, až konečně přetrpí tu naprosto nedůstojnou smrt.

Myslel na otcovo mrtvé tělo vystavené jako atrakce, formálně oblečené jako parodie na spící slavnou osobnost, připravenou na prohlídku. Senátor tam ležel, chladný, odtažitý, s pevně semknutými ústy a dolů svěšenými koutky, z jeho rukou zmizela veškerá barva a obličej se měnil podle toho, jak se měnilo světlo. Thomas si pamatoval, jak se lidé s nelibostí dívali na jeho matku, která se odvracela od rakve a zakrývala si tvář rukou.

Thomas šel k domu doktora Timpea, jednoho ze svých učitelů, u něhož mu matka zajistila ubytování, protože si přála, aby se oficiálně věnoval svým studiím. Zítra ho zase čeká dřina v Katharineu; bude si zapisovat rovnice a studovat pravidla gramatiky a učit se básně nazpaměť. Celý den bude spolu s ostatními předstírat, že je to všechno normální a přirozené. Bylo jednodušší nechat své myšlenky toulat kolem hrůzy, která ho jímala ze školy, než myslet na svůj pokoj, v němž spával, než se matka, Lula, Carla a Viktor odstěhovali do Mnichova, a který teď byl navždy ztracený. Uvědomoval si, že když bude myslet na to, jak teplo a příjemně mu tam bylo, bude z toho akorát smutný. Musí se pokusit přesměrovat své myšlenky na něco jiného.

Bude myslet na děvčata. Věděl, že jeho spolužáci se často snaží vypadat pilně jen proto, aby zakryli neustálé myšlenky na děvčata. Když ale zavtipkovali nebo prohodili nějakou poznámku, obvykle to vyznělo stydlivě, rozpačitě a jen jako silácké gesto. Ale někdy, když je sledoval, jak se pošťuchovali na ulici či chodili po dvojicích a trojicích a neurvale se chechtali, viděl jejich skrytou energii.

I když byly hodiny nudné, spolu s ubíhajícím odpolednem se ve vzduchu začala vznášet opojná atmosféra těšení na okamžik, kdy budou moct všichni společně vyběhnout ven na vzduch. A přestože spolužáci věděli, že cestou domů asi nepotkají nikoho výjimečného, stejně je vzrušovala představa, že by mohli venku spatřit mladou ženu nebo někde za oknem zahlédnout dívku.

Když se Thomas po koncertě už blížil ke svému cíli, přemítal o pokojících v patře domu, kde se teď, zrovna když jde kolem, možná nějaké děvče chystá do postele, shazuje ze sebe svršky, zvedá ruce vysoko nad hlavu, aby si sundalo blůzku, nebo se shýbá, aby si svléklo spodní prádlo.

Podíval se vzhůru a zahlédl pomrkávající světlo v nezahaleném okně; přemýšlel, jaká scéna se tam asi odehrává. Zkusil si představit, jak do pokoje vstupuje pár a muž zavírá dveře; zastavil se u představy svlékající se dívky, jejího bílého prádla a hebké pokožky. Když ho ale myšlenky přivedly na to, jak by se cítil, kdyby byl tím mužem, zarazil se a dál nepokračoval. Zjistil, že se mu nechce dál přemítat nad tím, co bylo před pouhými několika okamžiky tak živé.

Předpokládal, že u tohoto výjevu by jeho spolužáci ve svých představách také znejistěli a v každém případě by to nechali odehrát jen ve svých nejtajnějších snech.

On sám se sny vždycky počkal, dokud nebyl ve svém pokojíku na samém konci nejvyššího patra domu doktora Timpea. Někdy před zhasnutím začal psát báseň nebo přidal novou sloku k té, na níž už pracoval. Když hledal vhodné metafory pro složité zákruty lásky, nepřemýšlel o dívkách ve zšeřelých pokojích, ani se v duchu neoddával představám o párových intimnostech.

V jeho třídě byl chlapec, s nímž sdílel jinak důvěrný vztah. Jmenoval se Armin Martens. Bylo mu šestnáct jako Thomasovi, ale vypadal mladší. Jeho otec, majitel dolů, se znal s Thomasovým otcem, i když Martensova rodina nebyla tak prominentní jako Mannovi.

Když si Armin všiml, že se o něj Thomas zajímá, zjevně ho to nepřekvapilo. Začal s ním chodit na procházky a dávali si pozor, aby se k nim nepřipojili další spolužáci. Arminova schopnost mluvit s ním o duši, o skutečné povaze lásky a přetrvávajícím významu poezie a hudby a zároveň se s ostatními spolužáky bavit o děvčatech a sportu Thomase zneklidňovala a zároveň na něj dělala dojem.

Také si všiml, že se Armin dokáže snadno bavit s kýmkoli, vždycky se vřele a přátelsky usmívá a má kolem sebe auru laskavosti a nevinnosti.

Když Thomas psal báseň o tom, jak by chtěl hlavou spočinout na prsou svého milovaného protějšku nebo společně kráčet houstnoucím šerem na krásné místo, kde by byli naprosto sami, nebo když mluvil o naléhavé potřebě splynutí duší, byl objektem jeho představ a touhy právě Armin Martens.

Přemýšlel, jestli mu Armin dá nějaké znamení, nebo na některé procházce dovolí, aby se hovor stočil od poezie a hudby k citům, které k sobě chovají.

Časem si uvědomil, že procházkám přičítal větší význam než Armin. Došlo mu, že by měl odpovídajícím způsobem usměrnit své chování a dovolit Arminovi, aby se mu vzdálil, jestliže si to bude přát. Když tak smutně přemítal, jak málo vlastně může od Armina čekat, z možnosti odmítnutí se mu něco vzedmulo v žilách, něco ostře bolestivého a nakonec téměř uspokojujícího.

Takové myšlenky přicházely prchavě jako změna světla nebo náhlé ochlazení. Nedokázal je snadno zvládat ani se jim věnovat. A jak den plynul ve své monotónnosti a všednosti, vytrácely se mu z hlavy. Do stolu si schoval svou vlastní poezii spolu s milostnými básněmi velkých německých básníků, které si opsal na samostatné listy. Během vyučování, když stál učitel zrovna u tabule, některý z těch listů vytáhl, potají si báseň přečetl a často u toho vrhal rychlé pohledy na Armina Martense, který seděl v řadě před ním přes úzkou uličku.

Přemýšlel, jak by Armin zareagoval, kdyby mu ty básně ukázal jako vysvětlení svých citů.

Někdy spolu šli mlčky a Thomas si vychutnával jeho blízkost. Když potkali někoho známého, Armin uměl dát nekompromisně, avšak přátelsky najevo, že nemají zájem o společnost.

Thomas většinou nechával Armina, aby určoval směr hovoru, přinejmenším na začátku procházky. Všiml si, že přítel nikdy nemluví špatně o ostatních studentech ani učitelích. Na svět hleděl tolerantně a s klidem. Například při zmínce o učiteli matematiky Herr Immerthalovi, kterého Thomas z duše nenáviděl, se Armin jen pousmál.

Když se Thomas chtěl bavit o poezii a hudbě, přítel přicházel spíš s přízemnějšími starostmi, například s lekcemi jízdy na koni nebo nějakým sportem, jehož se účastnil. I když se Thomasovi podařilo přejít ke vznešenějšímu tématu, Arminův přístup se nezměnil, zůstával stejně mírný a bez jakýchkoli vášní.

Kvůli tomu, jak byl přirozený, vyrovnaný, smířlivý, a jak v sobě neměl nervozitu, plachost ani přetvářku, ho chtěl mít za svého zvláštního přítele.

Jak rok ubíhal, Thomas si všímal, že se Armin mění, roste do výšky, je širší v ramenou a musí se holit. Viděl v něm teď napůl chlapce, napůl muže a začal k němu chovat ještě něžnější city. Pozdě v noci, kdy si byl jistý, že přišla správná chvíle pro vyjevení citů, se rozhodl ukázat mu svou novou milostnou báseň, která nijak neskrývala, že milovanou osobou v ní je právě Armin.

V první sloce psal Thomas o tom, jak umí objekt jeho lásky trefně hovořit o hudbě. V druhé sloce popisoval, jak umí mluvit o poezii. V poslední sloce líčil, jak se krása hudby a poezie mísí v hlase a očích jeho lásky.

Jednoho zimního dne si na procházce museli držet čepici a sklánět hlavu proti silnému, vlhkému větru, který cloumal holými stromy a kvílel v jejich větvích. Thomas měl sice svou novou báseň v kapse kabátu, ale věděl, že navzdory předchozímu odhodlání je zcela nemožné, aby ji příteli přednesl. Armin vykládal, jak se těší, až doma sjede po zábradlí. Měl z toho radost jako dítě. Thomase napadlo, že by měl báseň raději spálit.

Jindy, zvlášť když byl v Lübecku koncert nebo když Thomas příteli doporučil některou z Goethových milostných básní, si myslel, že by Arminova reakce mohla být vážnější a pozornější. Když se Thomas snažil popsat, jaké pocity v něm vzbudila předehra k Lohengrinovi, Armin si ho pozorně prohlížel, přikyvoval a dával všemožně najevo, že Thomasovy emoce naprosto chápe. Šli dál a Thomas si byl jistý, že oba přemýšlejí nad mocí hudby. Armin byl společníkem, o jakém Thomas snil.

Napsal báseň o milencích, kteří spolu mlčky kráčejí, ale oba myslí na totéž, jen svistot větru je odděluje od sebe a odrané větve stromů jim připomínají, že nic není věčné, jen jejich láska. V poslední sloce básník svůj objekt lásky prosí, ať s ním zůstane žít navěky, protože tak odolají času a společně vejdou do nesmrtelnosti.

Thomas si uvědomoval, že spolužáci si Armina kvůli jejich přátelství často dobírají. Podle nich mu chyběly důležité mužské vlastnosti, byl přehnaně domýšlivý, až moc se zajímal o poezii a byl příliš hrdý na dřívější významnost své rodiny v Lübecku. Thomas věděl, že se tomu Armin směje a nevidí důvod, proč by se neměl s Thomasem blízce přátelit. Bylo jasné, že k němu cítí skutečnou náklonnost. Jistě by ho tedy nepřekvapilo, kdyby mu Thomas ukázal své básně nebo mu nějak jinak dal najevo své city.

Jednou ve škole, když byl učitel zády k třídě, se Armin otočil a usmál se na Thomase. Měl zrovna čerstvě umyté vlasy, čistá pokožka mu jen zářila a oči svítily. Thomas si všiml, jak roste do krásy. Zdálo se mu, že ho teď Armin možná bere stejně jako on jeho. Takhle se na nikoho jiného neusmíval.

Na druhý den si naplánovali procházku dolů k dokům. Vítr jen tak pofukoval a slunce střídavě vykukovalo zpoza mraků. Armin byl v dobré náladě a vzrušeně hovořil o blížícím se výletu s otcem do Hamburku.

Šli dál, vyhýbali se koním, vozům a dělníkům nakládajícím dřevo a pak se museli zastavit, protože z menšího vozíku spadlo několik polen. Povozník byl nucen zastavit a požádat kolemjdoucí o pomoc. Čím naléhavěji však prosil ostatní dělníky, tím více ho častovali žerty v dialektu, který Thomase i Armina velice pobavil.

„Škoda že neumím mluvit jako oni,“ posteskl si Armin.

Když se jeden muž rozhodl povozníkovi pomoct, z vozu se skutálelo několik dalších polen. Armina ten výjev bavil čím dál víc. Smál se a vzal Thomase nejprve kolem ramen a pak kolem pasu. Když se muži pustili do přerovnávání nákladu, a podařilo se jim jen shodit ještě víc polen a vyvolat tak další salvy smíchu, Armin Thomase objal.

„Tohle mám na Lübecku rád,“ řekl. „V Hamburku je všechno uspořádanější, modernější a svázané pravidly. Nejraději bych z Lübecku nikdy neodešel.“

Zatímco sledovali ty dva muže, jak se snaží naložit polena na pevnější hromadu, Thomase napadlo, že by měl na Arminovo objetí nějak zareagovat. Přemýšlel, jestli se má otočit a obejmout ho, ale bál se, že by to nevyznělo přirozeně.

Pokračovali dál ke shluku starých skladišť a odbočili do uličky, kde nebyly žádné povozy, vlastně tu nebylo ani živáčka. Armin řekl, že by měli dojít až ke břehu a podívat se, jaké lodě připluly do přístavu.

„Chci ti něco ukázat,“ řekl Thomas.

Vytáhl z kapsy kabátu dvě básně a podal je Arminovi, který si je mlčky přečetl a viditelně se soustředil, jako by se mu některá slova nebo verše obtížně četly.

„Kdo to napsal?“ zeptal se, když dočetl báseň, která přirovnávala milovaného k hudbě a poezii.

„Já.“

Armin si rychle přečetl i druhou báseň; ani jednou u toho nezvedl hlavu.

„Tuhle jsi taky napsal ty?“ zeptal se.

Thomas přikývl.

„Ví to ještě někdo?“

„Ne. Napsal jsem je jen pro tvoje oči.“

Armin mlčel.

„Napsal jsem je tobě,“ pronesl Thomas téměř šeptem. Napadlo ho, že by se měl natáhnout a dotknout se Armina na paži nebo na rameni, ale neudělal to.

Armin zčervenal v obličeji a podíval se do země. Thomas se lekl, že Armin spatří v jeho úmyslech něco kompromitujícího a za chvíli navrhne, aby spolu například zalezli do některého prázdného skladu. Potřeboval mu dát najevo, že o nic víc neusiluje. To, co od Armina chtěl, nemělo přijít v podobě rychlého vyvrcholení, ale pouze něžných slov, pohledů nebo gest. Po ničem dalším netoužil.

Díval se na Armina a uvědomil si, že nemá daleko k slzám. Armin se podíval na obě strany obou listů papíru, jestli na nich není ještě něco napsané. Znovu si přečetl básně.

„Neřekl bych, že se podobám hudbě nebo poezii,“ řekl. „Já jsem prostě já. Někteří lidé tvrdí, že jsem jako otec. A co se týče věčného života s básníkem, tak nevím. Myslím, že budu žít v otcově domě, než přijde čas, abych si koupil své vlastní obydlí. Pojďme se podívat na ty lodě.“

Vrátil básně Thomasovi a lehce a s úsměvem ho šťouchl do hrudi.

„Dej si pozor, aby ty básně někdo nenašel. Na tebe už si mí přátelé názor udělali, ale mně by to zničilo reputaci.“

„Ty básně pro tebe nic neznamenají?“

„Lodě mám raději než básně a děvčata mám ještě raději než lodě, a ty bys to měl mít taky tak.“

Armin vyrazil vpřed. Když se ohlédl a viděl, že tam Thomas pořád stojí s papíry v ruce, zasmál se.

„Někam to schovej, než to někdo najde a hodí nás do vody.“

Poslední rok, který strávili v Katharineu, se Armin Martens změnil stejně jako Thomas. Ztratil veškerou svou přátelskost a chlapeckost. Zvážněl. Brzo měl začít pracovat v otcově důlní firmě a mít vlastní kancelář. Už teď na něm bylo vidět, jak si v sobě nese svou budoucí důležitost. Neuvědomoval si však šedivost svého osudu a Thomas věděl, že se nakonec přirozeně včlení do obchodního života v Lübecku.

Willri, syn doktora Timpea, o rok starší než Thomas, měl v horním patře přední pokoj. Ačkoli se znali ze školy, Willri dal Thomasovi ihned po nastěhování jasně najevo, že nemá zájem se s ním přátelit. Thomase překvapilo, že je doktor Timpe málem hrdý na Willriho nechuť ke knihám a učení.

„Je rád venku a líbí se mu stroje,“ říkal o něm. „A možná by na světě bylo lépe, kdybychom to tak viděli všichni. Možná že knihy už jsou přežitek.“

Když Willri vstal od stolu ještě před koncem jídla a odešel, nikdo mu v tom nebránil. Vytáhl se do větší výšky než otec a byl i mohutnější. Doktora Timpea to velice bavilo.

„Za chvíli mi tu bude říkat, co mám dělat. Tak proč bych mu něco přikazoval? Má na všechno vlastní názor. Je dospělý.“

Podíval se na Thomase, který si u jídla rád poseděl, jako by mu chtěl naznačit, že by se měl od jeho syna něco přiučit.

Jelikož zdi mezi pokoji byly tenké, Thomas si uvědomoval, že Willri je ve vedlejším pokoji. Představoval si, jak se připravuje ke spánku a uléhá pod hřejivé přikrývky. Usmál se při myšlence, že o Willrim jistě nebude psát básně; nikdo o něm nebude psát básně. Ale možná už jich dosud napsal ažaž. Představa Willriho ve vedlejším pokoji mu přesto utkvívala v myšlenkách a často ho vzrušovala.

Jednou večer Willri zaklepal na dveře a požádal ho, aby mu šel pomoct s nějakým latinským překladem. Thomas se posadil na kraj postele a začal text studovat, když vtom se Willri k jeho údivu začal svlékat. Thomas se v rozpacích chystal navrhnout, že se na latinu podívají ráno, když si všiml, že Willri, obrácený k němu zády, bude brzo nahý. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že Willriho latina ani trochu nezajímá. Pozval ho sem z úplně jiného důvodu.

Za chvíli se setkání v předním pokoji stalo jejich rituálem. Thomas vždy po špičkách přešel po vrzající prkenné podlaze a bez zaklepání vešel do Willriho ložnice. Lampa ještě hořela. Willri ležel zcela oblečený na své posteli.

Jednou večer, když se Thomas vracel z návštěvy u tety Elisabeth, vystoupal jako obvykle tiše po schodech, které opatrně bral po jednom. Na horní podestě už viděl, že u Willriho stále svítí lampa. Ve svém pokoji si sundal svrchník a posadil se na kraj postele. Někdy bylo víc vzrušující, když počkal, až si Willri pro něho přijde.

Poslouchal. Věděl, že v tom tichu by byl sebemenší zvuk v patře slyšet až dole, kde spal zbytek Timpeovy rodiny.

Když Willri přišel do Thomasova pokoje, postavil se k oknu a poodhrnul závěs, snažil se u toho vypadat nenuceně. Tvářil se, jako by tu byl jen proto, aby se mohl podívat ven do noční prázdnoty. Když se otočil, jeho tvář pozvolna nabírala výraz uvolněnosti a spokojenosti. Natáhl se po Thomasovi a na sekundu se dotkl jeho tváře. Potom se usmál, postavil se před Thomase a díval se na něj. Thomas jeho pohled opětoval.

Když Willri naznačil, Thomas, který si předtím zul boty, ho následoval do jeho pokoje. Willri zavřel dveře, ukázal na postel a přiložil si prst na rty. Thomas šel k lůžku, lehl si a dal ruce za hlavu. Willri se otočil zády k němu a svlékl se.

Rituál prováděli v noci, když už všichni ostatní spali. Willri si nejprve sundal sako a pověsil ho na opěradlo jediné židle v místnosti. Choval se, jako by tu byl sám. Rozepnul si kalhoty, stáhl si je a přehodil přes židli. Thomas si z postele prohlížel jeho silné, holé nohy. Věděl, že až si Willri sundá spodní prádlo, sehne se, aby si stáhl ponožky. To bude okamžik, který si pak bude chtít vybavit, až se vrátí do svého pokoje. Nadzvedl se na loktech, aby lépe viděl. Willri strčil ponožky do bot, narovnal se a rozepnul si košili.

Za chvíli byl zcela nahý. Zvedl ruce a dal si je za hlavu, takže se ocitl v podobné póze jako Thomas na posteli. Chvíli se nehýbal a nic neříkal. Thomas si pozorně prohlížel jeho tělo, ale věděl, že nesmí vstát z postele, ani se pokoušet Willriho obejmout.

Jednou večer, když se k němu Willri otočil a ukázal mu své ztopoření, si Thomas povolil oblečení a přistoupil k němu. Vůbec poprvé se dotkl Willriho, který mu pokynul, aby šel blíž. Thomas byl stejně překvapený jako Willri, když zjistil, že zcela bez varování vyvrcholil a začal vydávat krátké, naléhavé výkřiky. Willri mu okamžitě pošeptal, že musí hned odejít, vrátit se do svého pokoje a zhasnout lampu. A bezodkladně zalehnout.

Thomas se vyplížil na chodbu a zdola zaslechl, jak se otevírají dveře a Willriho otec volá: „Vy nejste v posteli? Co se to tam nahoře děje?“ Vzápětí se na schodech ozvaly kroky.

Thomas věděl, že jestli doktor Timpe vstoupí do jeho pokoje a sáhne na lampu, pozná podle tepla, že ji zhasl právě před chvílí. A kdyby odhrnul přikrývku, zjistil by, že je Thomas zcela oblečený. A kdyby si stoupl dostatečně blízko, poznal by podle pachu, co Thomas a jeho syn prováděli.

Thomas ho slyšel, jak otevírá dveře u Willriho a ptá se, co to bylo za hluk. Willriho odpověď neslyšel. Věděl, že za chvíli se doktor Timpe přijde podívat k němu. Otočil se obličejem ke zdi, znehybněl a pokusil se napodobit dech tvrdě spícího člověka.

Když doktor Timpe otevřel dveře, Thomas začal dýchat pravidelně a klidně, protože předpokládal, že Timpe bude hledat sebemenší náznak předstíraného spánku. Musel vědět, že ho probudil právě Thomasův hlas, že to Thomas vydával ty nekontrolovatelné zvuky.

I když se dveře za chvíli zase zavřely, Thomas se ani nepohnul ze strachu, že je Timpe zavřel, jen aby ho nachytal. Klidně mohl být stále uvnitř.

Ještě chvíli čekal a dával pozor, zda se neozve sebemenší zvuk, než konečně vylezl z postele a pomalu a potmě se převlékl do nočního.

Ráno přemýšlel, co Willriho otec řekne o těch výkřicích, které v noci slyšel. Doktor Timpe však přišel na snídani zamyšlený a zamlklý, zabraný do nějaké zprávy v novinách. Když si Thomas sedl ke stolu, sotva se na něj podíval.

Teď, když byl otec po smrti, rodinná firma zanikla a Thomas bydlel vlastně jako ve studentském internátu, si ho nikdo zvlášť nevšímal.

Moc a prestiž, které bral jako přirozené dědictví, se vytratily. Do otcovy smrti si žil jako princ, užíval si bezpečného pohodlí rodinného krbu a těšil se z přítomnosti své svérázné matky.

Než otec zemřel, o Thomasově zahálčivosti a nepozornosti ve škole se mezi učiteli diskutovalo jen potichu a skandál se z toho stal až na konci studijního období, kdy se rozesílala vysvědčení. Někteří učitelé dělali všechno pro to, aby ho z nečinnosti vytrhli, jiní si na něj zasedli a zvlášť důkladně ho kárali. Všichni vydatně přispívali k nesnesitelnosti každého dne.

Školní dny teď byly vypjaté z jiného důvodu: z Thomase se stal ztracený případ, s nímž bylo zbytečné ztrácet čas. Učitelům přestalo záležet na tom, jestli chápe nějakou rovnici, nebo se musí pokradmu dívat do spolužákova sešitu. Nežádali ho, aby přednesl zpaměti báseň, i když v soukromí ho začalo značně těšit Eichendorffovo, Goethovo a Herderovo dílo.

To, co se dělo mezi ním a Willrim Timpem nebylo součástí žádného cituplného spojení. Thomas věděl, že jejich setkání v horním pokoji bude pro Willriho v budoucnosti bezvýznamné. Jejich občasné intimnosti jsou nejen prchavé a zakázané, ale také poznamenané vzájemnou lhostejností, kterou k sobě chovali ve dne. Ve volných chvílích v domě nebo o nedělích jeden druhého nijak nevyhledávali.

Bylo téměř nemožné neušklíbat se otevřeně nad učiteli, dokonce i nad těmi, kteří mu dřív nevadili. V případě Herr Immerthala, učitele matematiky, byl na svou vzdorovitost a posměšky dokonce hrdý. Třída se vyžívala v jeho trefných poznámkách a bavilo ji, když učitele ponížil. Herr Immerthal si na Thomase stěžoval řediteli, který pak napsal jeho matce, a ta pro změnu napsala Thomasovi, že kdyby jeho otec ještě žil, synova neochota podvolit se a oddat se studiím by ho velice zarmoutila. Protože otec jmenoval dva poručníky – pana Kraffta Tesdorpfa a konzula Hermanna Wilhelma Fehlinga –, kteří měli za úkol dohlížet na jeho rozvoj, bude v případě dalších stížností nucena je kontaktovat.

Thomas zjistil, že ve třídě jsou další studenti, kteří se začali zajímat o poezii. Většinou v minulých letech patřili mezi ty tiché a neprůbojné, takže si jich skoro nevšiml. Ani jeden nepocházel z významné lübecké rodiny.

Teď, když se chlapcům blížil konec studia, byli ti milovníci poezie plní zájmu o eseje, příběhy a básně. Thomasovi nevadilo, že mají raději Schuberta a Brahmse než Wagnera; znamenalo to, že si Wagnera mohl nechat pro sebe. Všichni chtěli přispívat do literárního magazínu, který by mohli sami vydávat, aby viděli své básně v tisku. Thomas se bez většího snažení stal jejich šéfredaktorem a téměř i mentorem. Přestože byli většinou stejně staří jako on, vzhlíželi k němu. Jeho znalosti díla německých básníků pro ně byly důležitější než bídný prospěch. A ačkoli mu někteří z nich připadali pohlední, věděl, že není moudré psát o nich básně.

I když ambice většiny jeho spolužáků nesahaly za hranice Lübecku, Thomasovi bylo jasné, že jakmile dostuduje, odejde odsud. Firma byla prodaná, nebyl tedy důvod zůstávat. Často se procházel po městě až dolů k dokům, nebo se zastavil v Café Niederegger a koupil si marcipán s brazilským cukrem, protože věděl, že tyhle ulice a kavárny nakonec opustí a dál budou žít jen v jeho vzpomínkách. Když se proti němu hnal ostrý vítr od Baltu, věděl, že tohle všechno bude zanedlouho patřit minulosti.

Ačkoli mu matka a sestry psaly, měl pocit, že to, co z dopisů vynechávaly, bylo mnohem důležitější než to, o čem mu napsaly. Tón dopisů byl až příliš formální. Thomasovi to ale umožnilo odpovídat jim stejným tónem, nesdělovat jim nic důležitého, především nepsat o tom, jak špatně si vede ve škole. Věděl, že jeho matce chodí zprávy, ale všiml si, že už to vzdala a nezmiňuje se o nich.

První náznak toho, co od něj matka a poručníci očekávají, přišel od tety Elisabeth. Na návštěvách u ní až moc hovořila o dřívější velikosti rodiny a potom mu vylíčila všechna příkoří, jichž se jí v nedávné minulosti dostalo od prodavačů, modistek, obchodníků s látkami a manželek mužů, kteří byli celý život společensky pod její úrovní.

„A teď tohle,“ řekla a smutně pokývala hlavou. „Teď tohle.“

„Co?“ zeptal se Thomas.

„Snaží se ti najít práci písaře. Písaře! Synovi mého bratra!“

„Myslím, že to tak není.“

„No, ve škole jsi k ničemu. Už nad tebou zlomili hůl. Lidé mě s oblibou zastavují, aby mi to sdělili. Nemá smysl, aby ses tam ještě zdržoval. Budeš holt písařem. Máš snad lepší nápad?“

„Nikdo mi o tom neřekl.“

„Asi čekají, až to bude zařízené.“

Když Thomas poslal Heinrichovi básně, bratr mu odepsal, že některé z nich mu přišly úžasné. Thomas by si býval přál, aby se vyjádřil o konkrétních verších nebo obrazech. Odstavec na konci dopisu ho však přiměl k pozornosti: „Slyšel jsem, že brzo odejdeš z Lübecku a vyměníš školní lavici za úřednický stůl. Dokud existuje země, voda a vzduch, bude existovat i oheň. A to je pro tebe jedině dobrá zpráva.“

Thomas mu napsal a zeptal se, co tím myslel, ale odpověď nedostal.

Jednoho dne po návratu ze školy našel svého poručníka, konzula Fehlinga, jak na něj s přísným výrazem čeká v doktorově malém salonku. Konzul ho ani nepozdravil, ani mu nepotřásl rukou, a tak Thomase v hrůze napadlo, jestli se nějak nedozvěděl o nočním dění v horním patře.

„Vaše matka je se mnou v kontaktu a všechno už je zařízené. Myslím, že váš otec by byl spokojený. Doslechl jsem se, že některým z vašich učitelů nebudete moc chybět.“

„Co je zařízené?“

„Za několik týdnů začnete pracovat ve Spinellově požární pojišťovně v Mnichově. Na místě, které by vám mnoho mladých mužů závidělo.“

„Proč mi o tom nikdo neřekl?“

„Říkám vám to teď. Do školy už se vracet nemusíte. Místo toho se postarejte, aby si doktor Timpe neměl na co stěžovat, až vyklidíte svůj pokoj. Měl byste před odjezdem do Mnichova také navštívit tetu.“

Konzul zařídil cestu do Mnichova. Protože Thomas od matky o žádném místě písaře v pojišťovně neslyšel, byl si jistý, že ji dokáže přesvědčit o nevhodnosti takového zaměstnání pro své vlohy. Mezi dopisy od rodiny byl jeden od Luly, který ho zaujal. Uprostřed záplavy zbytečných slov se bezděčně zmínila, že Heinrich dostává od matky docela slušné měsíční kapesné.

Thomas věděl, že z prodeje firmy po otcově smrti rodina získala hodně peněz, ale domníval se, že jde o kapitál uložený v investicích a matka smí užívat pouze úroky. Nenapadlo ho, že by nějaké peníze mohly připadnout Heinrichovi, jemu nebo jeho sestrám.

Heinrich teď ale žil mezi Mnichovem a různými místy v Itálii. Objevily se jeho první knihy, které, jak psala Lula, vyšly na matčiny náklady; Heinrichovi také vycházely povídky v časopisech. Protože se ho matka rozhodla podporovat, věnoval Heinrich veškerý čas své literární kariéře a od svého pobytu v Itálii, jak dál Lula uváděla, se choval poněkud apaticky.

Thomas litoval, že matce nenapsal víc o svém školním časopisu a vydaných básních. Mohl jí tak zdůraznit, jak hluboce je zaujatý svou literární kariérou a jak vážně jeho přátelé berou jeho dílo. Tím by si umetl cestičku k žádosti o měsíční stipendium, které by mu dovolilo žít jako Heinrich.

Všechno, co napsal, včetně těch několika vydaných kousků, naskládal na úhlednou hromádku. Jakmile přijede do Mnichova, dá ji matce. Heinrich psal jen povídky, ale on jí ukáže, že je skutečný básník, který pokračuje v Goethově a Heinově tradici. Doufal, že to na ni udělá dojem.

Po příjezdu do Mnichova očekával, že až ostatní odejdou spát, matka mu vysvětlí, jakou práci má dělat v té pojišťovně a proč ho vzali ze školy. První večer však mluvila o všem možném, jen ne o důvodu jeho příjezdu.

Její vzhled ho zaskočil. Pořád nosila černou, ale střih jejích šatů se hodil na mnohem mladší ženu. Také účes s ofinou, upevněný složitým systémem hřebenů a spon, byl mladistvý. Malovala se a používala rtěnku dovezenou z Paříže, jak se mu hrdě pochlubila. Když za ní přišel do ložnice, všiml si, že jeden stolek je úplně zarovnaný kosmetikou. Matka a Lula, z níž vyrostla krásná mladá žena, diskutovaly o módě jako sobě rovné a k Thomasově úžasu probíraly i vhodné muže, kteří by mohli večer přijít na návštěvu jako potenciální uchazeči o ruku jedné z nich.

Druhý večer, kdy Thomas opět doufal ve vážný rozhovor, se matka s Lulou bavily o večírku, na který nešly, ale kde se ukazovala jakási nová módní délka šatů.

„Podle mě se to neuchytí,“ tvrdila matka.

„Už se to přece uchytilo,“ namítla Lula. „To my jsme zůstaly pozadu.“

„Tak to napravíme.“

„Ale jak?“

„Půjdeme s módou. Nikdy předtím jsem to nedělala, ale jestli myslíš, že bych měla, tak to udělám. V Lübecku se móda řídila podle mě.“

Thomas usoudil, že raději půjde na procházku. Jarní večery v Mnichově byly vlahé. Byl rád, že je Heinrich ještě v Itálii a on tak může objevovat město po svém. Ulice byly plné chodců a další lidé seděli venku před kavárnami. Thomas si našel místo, kde se mohl posadit a rozptýlit se sledováním nekonečné přehlídky kolemjdoucích.

Dny míjely a Thomas si uvědomil, že mu Lübeck nechybí. Tamní vítr i na vrcholu léta s sebou přinášel chladný osten. Lidé odvraceli zrak, když jste se na ně podívali. Bylo tam zvykem být nejpozději v šest večer doma a bez ohledu na roční období tam už zůstat. Žilo se tam, jako by se stále blížila zima. Lübečtí se cítili nejšťastněji cestou na dlouhou a ponurou bohoslužbu, která pak byla ještě o to únavnější, že ztěžka se valící tóny Buxtehudeových varhanních skladeb zněly nekonečně dlouho. Thomas pohrdal chladným protestantstvím severu i jednostranným zájmem Lübečanů o podnikání. V Mnichově bylo kněží na ulicích stejně jako četníků a někdy se procházeli jen tak, jako by neměli žádný cíl. Thomasovi to tu připadalo uvolněné a zajímavé a měl v plánu usadit se tu podle svého, jen co si promluví s matkou.

I když byl v matčině bytě už předtím, stejně ho překvapilo, když uviděl nábytek z Lübecku a dokonce i z babiččina domu v novém, stísněnějším prostoru. Matčin klavír zabíral téměř polovinu obývacího pokoje. Přítomnost stolů, židlí, obrazů a mnohoramenného svícnu, které tak dobře znal z Lübecku, na něj působila rušivě a zároveň poněkud komicky, jako by nic z toho s interiérem neladilo.

Přestože matka stále zdůrazňovala, že je tu nová a že je nekonvenční, a zacházela s bytem jako s útočištěm nějaké zkrachovalé slavné dědičky, neuspěla. Domnívala se – a často to dávala svým dětem najevo – že se jí nespravedlivě nedostalo společenského úspěchu, jaký si v Mnichově zasluhovala. Každý večer se tu konaly večírky a hostiny, na které ji nezvali.

Thomas viděl, že její dřívější jiskru nahradila melancholie a neustálý sklon k ublíženosti. Za starých časů v Lübecku jí okolní společnost připadala lehce zábavná a fascinující zároveň, ale teď ji všechno popouzelo. Zlobila se, když pošťák nepřišel včas, když kurýr přinesl balíček až odpoledne místo po ránu, když ji někdo z jejích přátel vynechal ze svého večírku v opeře, nebo, a to pro Thomase nevypadalo dobře, když se některé z jejích dětí nechovalo podle jejího očekávání.

V matčině domě se u jídla konverzovalo hlavně o šatech a mužích. Thomas si byl jistý, že kdyby jeho otec ještě žil, nebyly by hovory u stolu tak přízemní a příspěvky sester by byly pečlivě sledované a usměrňované.

Matka dohrála a unaveně vstala.

„Opravdu?“