LEDA 2022

© Josef Maria Bocheński, 1989

Translation © Marie Podolská, 2022

© LEDA spol s r.o., 2022

ISBN 978-80-7335-847-1

Obsah

Předmluva

Zákon

Filozofie

Poznání

Pravda

Myšlení

Hodnota

Člověk

Bytí

Společnost

Absolutno

Předmluva

Těchto deset přednášek jsem měl v květnu, červnu a červenci 1958 v rozhlase. Pro knižní vydání jsem v textu provedl jen drobné stylistické úpravy, jinak ho čtenář dostává takový, jak zazněl v rozhlase.

Tím se vysvětluje populární ráz tohoto drobného spisu, a to jak jeho obsahu, tak i způsobu výkladu. Neusiloval jsem o úplnost ani ve výčtu směrů, ani v podání problémů. Cílem spíše bylo, abych posluchači filozoficky zcela nepřipravenému na několika problémech vysvětlil, co je filozofie a jak se svými předměty zabývá. Není tedy důležité – i když toho sám lituji – že například „existencialistický“ pojem člověka nebo Hegelův objektivní duch nebyly ani uvedeny. S ohledem na přísné časové omezení jsem musel vybírat, což mě leckdy donutilo proškrtat, co už jsem měl napsané.

Tyto úvahy samy o sobě by bylo možno provést dvojím způsobem. Jedním by bylo „objektivní“, nestranné podání několika názorů, aniž by přitom autor odkrýval vlastní stanovisko. Druhý spočívá v tom, že už od počátku zaujmeme určité stanovisko a pomocí něj objasňujeme jak problémy, tak jejich řešení. Vědomě jsem zvolil druhou metodu, a to proto, že se mi první prostě zdála nemožná. Neboť – takový je můj názor – v uvedeném smyslu nějaké „objektivní“ podání základních filozofických problémů naprosto neexistuje a ani existovat nemůže. Stanovisko, které se zde zastává, je samozřejmě stanovisko autora. Tak se také tato řada úvah stala něčím docela jiným, než bylo původně zamýšleno: totiž velmi úryvkovitým, v mnohém však přece jasným podáním jedné filozofie – totiž té filozofie, kterou pokládám za pravdivou.

K publikaci tohoto textu dochází v naději, že by mohl některým čtenářům ulehčit cestu k filozofickému myšlení.

Zákon

Dnes bych s vámi chtěl uvažovat o zákonu. Nemám na mysli zákony, které vyhlašuje parlament a podle nichž se soudí, nýbrž zákony ve vědeckém slova smyslu – jako třeba zákony fyzikální, chemické, biologické, ale především zákony čistých, abstraktních věd, například různých odvětví matematiky.

Každý ví, že takové zákony existují, a měli bychom si také uvědomit, že mají obrovský význam pro celý lidský život. Zákony objevené vědou umožnily vytvořit naši techniku. Zákony jsou jasné a bezpečné poznání, o které se opírá každé rozumné jednání. Kdybychom neznali žádné přírodní, žádné matematické zákony, byli bychom barbaři, bezbranné bytosti vydané napospas vládě přírodních sil. Vůbec není nadsázkou, když řeknu, že známe jen velmi málo věcí, které jsou pro nás tak životně důležité jako zákony. Platí to mimo jiné, patrně především, o čistě matematických zákonech.

Existují lidé, kteří používají různé nástroje, aniž pociťují potřebu vědět cokoli o tom, jak jsou zkonstruovány. Znám rozhlasové reportéry, kteří nemají ani potuchy, zda jejich mikrofon je páskový nebo kondenzátorový. Znám automobilisty, kteří o svém voze vědí jen to, kde je startér. Zdá se mi dokonce, že takových, možno říci automatických lidí, kteří všechno používají a ničemu nerozumějí, je stále více. Je přímo děsivé, jak málo rozhlasových posluchačů vůbec někdy projevilo zájem o stavbu takového zázraku techniky, jakým je rozhlasový přijímač.

Ale i kdyby byla pravda, že jsme skoro všichni ztratili jakýkoli zájem o přístroje, můžeme snad doufat, že se zákonem je tomu jinak. Neboť zákon není pouze nástroj. Zasahuje hluboce do našeho života – je předpokladem naší kultury, je prvkem jasnosti a rozumnosti v našem vidění světa.

A proto se mi zdá, že bychom si jednou měli také položit otázku: Co je to zákon? Sotva si tuto otázku položíme a chvíli o ní přemýšlíme, hned vidíme, že zákon je něco velice zvláštního a překvapivého.

Nejlépe to snad můžeme ukázat takto: Svět, který nás obklopuje, se skládá z mnoha velmi rozdílných věcí, ale všechny tyto věci – jsoucna, jak říkají filozofové – mají určité společné vlastnosti. Slovy „věc“ nebo „jsoucno“ zde označuji vůbec všechno, s čím se mohu ve světě setkat, jako jsou třeba lidé, zvířata, hory, kameny atd. Společné vlastnosti těchto věcí jsou mimo jiné tyto:

Všechny věci jsou především na nějakém místě – já jsem například ve Fribourgu, sedím u svého psacího stolu. Dále existují v určitém čase – pro mne je dnes například pondělí, dvanáct hodin. Za třetí neznáme ani jedinou věc, která by v určitém čase nevznikla, a pokud víme, jsou všechny věci pomíjivé. Přijde čas, kdy zaniknou. Za čtvrté všechny podléhají změně: člověk je někdy zdravý, někdy nemocný, strom je někdy malý, potom vyroste atd. Za páté je každá z těchto věcí jednotlivá, individuální. Já jsem já a nikdo jiný, tato hora je právě tato hora a žádná jiná hora.

Všechno, co je na světě, je individuální, jednotlivé.

Konečně – a to je velmi důležité – všechny věci na světě, které známe, jsou takové povahy, že by mohly být také jiné a také by nemusely existovat. Někteří lidé si ovšem myslí, že jsou nutní, ale to je omyl. Také by nemuseli být, a pravděpodobně bez veliké škody pro celek.

Každá věc na světě tedy má tyto znaky: každá je v určitém prostoru a v určitém čase, každá vzniká, mění se a zaniká, každá je individuální a není nutná. Takový je svět, nebo se alespoň zdá, že je takový.

A v tomto důvěrně známém, časoprostorovém, pomíjivém světě, který se skládá ze samých jednotlivých věcí, se objevuje zákon.

Zákon však nemá žádnou z výše uvedených vlastností, které náležejí věcem – ani jednu jedinou.

Za prvé nemá vůbec smyslu říkat, že matematický zákon je na některém místě: jestliže existuje, existuje všude zároveň. O tomto zákoně si ovšem vytvářím nějakou představu ve své hlavě, ale to je jen představa. Zákon není totožný s představou, nýbrž je něčím mimo ni, venku. A toto něco je nade vším prostorem.

Za druhé je také nad časem. Nemá žádný smysl říkat, že nějaký zákon včera vznikl nebo zanikl. Byl jen objeven v určitém čase, v jiném čase se možná pozná, že nebyl správný, že to nebyl zákon; ale zákon sám je bez času.

Za třetí nepodléhá změně a ani jí podléhat nemůže. Že dvě a dvě jsou čtyři, zůstává platné na věčné časy bez jakékoli změny – myslet si takovou změnu zákona by bylo nesmyslné.

A konečně – a to je snad nejpozoruhodnější – zákon není individuum, není jednotlivý, je všeobecný. Nacházíme jej totiž zde i tam a zase jinde, až do nekonečna. Zjišťujeme například, že dvě a dvě jsou čtyři nejen na Zemi, ale i na Měsíci a že přesně tentýž zákon – zdůrazňuji – přesně tentýž zákon jsme shledali v nespočetných případech.

S tím však souvisí to, co je nejdůležitější. Zákon je nutný, to znamená, že nemůže být jiný než takový, jak je vyjádřen. Ani takzvané zákony pravděpodobnostní nestanoví, že něco nastává s takovou nebo onakou pravděpodobností, ale že to nastává právě s touto a s žádnou jinou pravděpodobností, že právě toto je nutné. S něčím tak zvláštním jsme se mimo zákon nikde na světě nesetkali, neboť na světě je všechno,  jak bylo řečeno, jen faktické a mohlo by to být také jiné.

Potud fakta, alespoň jak se jeví. Neboť zákony existují a zdá se, že jsou právě takové, jak jsme viděli.

Ale jak jsme již zdůraznili, tato skutečnost je podivuhodná. Svět, náš svět, se kterým máme denně co dělat, vypadá zcela jinak než zákony. Je velmi rozmanitý a obsahuje různé druhy předmětů. A všechno, co obsahuje, má nám dobře známý charakter prostorovosti, časovosti, pomíjivosti, jedinečnosti a ne-nutnosti. Co tedy v tomto světě se zákony, které jsou neprostorové, nadčasové, všeobecné, věčné a nutné? Nevypadají jako strašidla? Nebylo by mnohem jednodušší, kdybychom je mohli nějakým způsobem vysvětlit, a tak se jich zbavit, sprovodit je ze světa, takže by se nakonec ukázalo, že v podstatě nejsou nic jiného, než obyčejné věci tohoto světa? To je první myšlenka, která nás napadne, když jsme jednou jasně poznali, že zákony vůbec existují. A tak vzniká filozofický problém.

Proč tu máme filozofický problém? Odpověď zní, že filozofický problém je tu proto, že všechny ostatní vědy už existenci zákonů předpokládají. Stanoví zákony, pátrají po nich, zkoumají je, ale žádnou z těchto věd nezajímá, co je zákon. A přece se zdá, že tato otázka je nejen smysluplná, ale i závažná. Neboť uznáme-li existenci zákona, vnikne do našeho světa něco jakoby z onoho světa. Avšak onen svět je zjevně něco nepříjemného, něco strašidelného. Bylo by přece jen dobré, kdybychom se mohli těchto zákonů vhodným vysvětlením zbavit...

Taková vysvětlení skutečně existují. Můžeme například zastávat názor, že zákony jsou výtvorem myšlení. Podle této teorie je svět veskrze jen tak říkajíc věcný, žádné zákony v něm vůbec nenalézáme, ty jsou pouze fikcemi našeho myšlení. V takovém případě by zákon existoval jen v myšlence vědce – například matematika nebo fyzika. Byl by částí jeho vědomí.

Takové řešení bylo skutečně často navrhováno, mimo jiné také velkým skotským filozofem Davidem Humem. Ten se domníval, že všechny zákony nabývají nutnosti pouze z toho, že si na ně lidé zvyknou. Tak například když jsme velmi často viděli, že dvakrát dvě jsou čtyři, zvykli jsme si, že tomu tak je. A zvyk se stává druhou přirozeností – člověk pak už nemůže myslet jinak, než jak si zvykl. Podobně vykládá Hume a jeho stoupenci další domnělé znaky zákona. Po skončení analýzy nezůstane z těchto vlastností ani jediná a zákon se objeví jako něco, co se velmi dobře hodí do našeho časoprostorového, pomíjivého a individuálního světa.

Potud náš první možný výklad. Pokusme se o něm trochu přemýšlet. Musíme přiznat, že má v sobě něco sympatického, tak říkajíc lidského. Umožňuje nám, abychom zákony s jejich nepříjemnými, strašidelnými vlastnostmi odstranili ze světa. A odůvodnění se zdá skutečně rozumné, je přece fakt, že si na leccos snadno zvykneme a pak jednáme jakoby z nutnosti. Vzpomeňme si jen, jaké nutkání pociťuje kuřák, když si nějakou dobu nemohl zapálit.

A přece proti tomuto řešení vyvstávají závažné pochybnosti.

Především může každý vidět, že tím není vysvětlena ani jedna jediná skutečnost. Mám na mysli fakt, že zákony ve světě skutečně platí. Vezměme tento příklad: Když inženýr propočítává stavbu mostu, opírá se o velké množství matematických a fyzikálních zákonů. Kdybychom předpokládali, jak to činí Hume, že všechny tyto zákony jsou jen zvyky člověka, přesněji řečeno tohoto inženýra, museli bychom se ptát, jak je možné, že most, který byl správně propočítán podle správných zákonů, stojí pevně, zatímco jiný most, při jehož propočítávání se inženýr dopustil omylů, spadne. Jak mohou zvyky člověka tak závažným způsobem ovlivnit obrovské masy betonu a železa? Vypadá to, jako by zákony měly své sídlo v myšlence inženýra jen sekundárně, na druhém místě. Nejdříve platí pro svět, pro železo a beton, zcela nezávisle na tom, zda o nich někdo něco ví nebo neví. Proč by měly mít tuto platnost, kdyby byly jen výtvorem myšlení?

Této pochybnosti bychom se mohli vyhnout, kdybychom řekli, že sám svět je vytvořen naší myšlenkou, že mu ukládáme své vlastní zákony. Ale to je řešení, které pozitivistům (zastáncům Humeova učení) a vůbec většině lidí připadá hrozné. O této možnosti budeme ještě mluvit, až dojdeme k teorii poznání. Prozatím však můžeme předpokládat, že by ji akceptovalo jen málo lidí, a nemusíme ji proto brát v úvahu.

To je tedy první pochybnost. Existuje však ještě další. Přemístíme-li zákony do myšlení, ještě jsme je tím nesprovodili ze světa. Neexistují už ve vnějším světě, ale platí dále v naší duši. Jenže lidská duše, lidské myšlení a vůbec všechno, co je lidské, je také částí světa a má všechny znaky toho, co je na světě věcného.

Tady se poprvé dostáváme do styku s pozoruhodným tvorem, kterým jsme my sami, s člověkem. Zde ještě není místo, abychom o něm uvažovali, ale jedno je nutno říci – a chtěl bych to říci se vším důrazem, jakého jsem schopen, neboť tady stojí v cestě správnému pochopení našeho problému celé hory předsudků.

A sice bych chtěl říci toto: V člověku nacházíme mnoho jedinečného, co se v ostatní přírodě nevyskytuje. Toto jedinečné, odlišné od ostatní přírody, bývá zpravidla nazýváno „duševno“ nebo „duch“. Duch je zcela jistě velmi zajímavý, fascinující jev pro filozofické myšlení. Ale jakkoli se duch odlišuje od všeho ostatního ve světě, zůstává přece – a tím všechno, co je v něm – částí světa, přírody, alespoň v tom smyslu, že stejně jako všechno ostatní, jako tento kámen, jako strom před mým oknem, jako můj psací stroj, existuje v čase a prostoru, je proměnlivý, ne-nutný a individuální. Nadčasový duch je nesmysl. Možná že bude trvat věčně, ale pokud jej známe, trvá právě teď, to znamená, že je časovou věcí. Je sice pravda, že dokáže obsáhnout rozsáhlé oblasti prostoru, ale všichni duchové, které známe, jsou vázáni na nějaké tělo, jsou tedy prostoroví. A především: duch v sobě nemá nic nutného, protože by docela dobře mohl nebýt, a mluvit o všeobecném duchu je nesmyslné. Každý duch je vždy duchem jednoho člověka – ve dvou lidech se vůbec nemůže nacházet, právě tak jako jeden kus dřeva nemůže být současně na dvou místech.

Jestliže tedy přemístíme zákon do ducha, získáme pro objasnění stavu věci jen velmi málo a vytvoříme si tím přinejmenším novou velikou obtíž: musíme teď vysvětlit, proč zákon, který je jenom v duchu, vládne tak přísně ve vnějším světě.