FALL OF GIANTS

Copyright © 2010 by Ken Follett. All rights reserved

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2024

ISBN 978-80-284-0176-4

Obsah

- PROLOG ZASVĚCENÍ

- ČÁST PRVNÍ MRAČNA SE STAHUJÍ

- ČÁST DRUHÁ VÁLKA TITÁNŮ

- ČÁST TŘETÍ OBNOVENÝ SVĚT

Památce mých rodičů

Martina a Veenie Follettových

Postavy

Americké

RODINA DEWAROVÝCH

Senátor Cameron Dewar

Ursula Dewarová, jeho manželka

Gus Dewar, jejich syn

RODINA VJALOVOVÝCH

Josef Vjalov, byznysmen

Lena Vjalovová, jeho manželka

Olga Vjalovová, jejich dcera

DALŠÍ

Rosa Hellmanová, novinářka

Chuck Dixon, Gusův kamarád ze školy

Marga, zpěvačka z nočního klubu

Nick Forman, zloděj

Ilja, zločinec

Theo, zločinec

Norman Niall, pokoutní účetní

Brian Hall, odborářský vůdce

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Woodrow Wilson, dvacátý osmý prezident Spojených států

William Jennings Bryan, ministr zahraničí

Joseph Daniels, ministr válečného námořnictva

Anglické a skotské

RODINA FITZHERBERTOVÝCH

hrabě Fitzherbert zvaný Fitz

princezna Elizaveta zvaná Bea, jeho manželka

lady Maud Fitzherbertová, jeho sestra

lady Hermia zvaná teta Herm, jejich chudá teta

vévodkyně ze Sussexu, jejich bohatá teta

Gelert, pyrenejský horský pes

Grout, Fitzův majordomus

Sandersonová, Maudina služebná

DALŠÍ

Mildred Perkinsonová, podnájemnice Ethel Williamsové

Bernie Leckwith, tajemník aldgateské organizace Nezávislé labouristické strany

Bing Westhampton, Fitzův přítel

markýz z Lowtheru, „Lowthie“, Maudin odmítnutý nápadník

Albert Solman, Fitzův správce administrativy

doktor Greenward, dobrovolník na dětské klinice

lord „Johnny“ Remarc, vysoký úředník ministerstva války

plukovník Hervey, pobočník sira Johna Frenche

nadporučík Murray, Fitzův pobočník

Mannie Litov, majitel robotárny

Jock Reid, pokladník aldgateské organizace Nezávislé labouristické strany

Jayne McCulleyová, manželka vojáka

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

král Jiří V.

královna Marie

Mansfield Smith-Cumming zvaný „C“, šéf zahraniční sekce tajné služby (později MI6)

sir Edward Grey, člen parlamentu a ministr zahraničí

sir William Tyrrell, Greyův osobní tajemník

Frances Stevensonová, milenka Lloyda George

Winston Churchill, člen parlamentu

H. H. Asquith, člen parlamentu a předseda vlády

sir John French, velitel britských expedičních sil

Francouzské

Gini, děvče z baru

plukovník Dupuys, pobočník generála Galliéniho

generál Lourceau, pobočník generála Joffrea

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

generál Joffre, vrchní velitel francouzské armády

generál Galliéni, velitel pařížské posádky

Německé a rakouské

RODINA VON ULRICHOVA

Otto von Ulrich, diplomat

Susanne von Ulrich, jeho manželka

Walter von Ulrich, jejich syn, vojenský atašé na německém velvyslanectví v Londýně

Greta von Ulrich, jejich dcera

hrabě Robert von Ulrich, Walterův bratranec z druhého kolena, vojenský atašé na rakouském velvyslanectví v Londýně

DALŠÍ

Gottfried von Kessel, kulturní atašé na německém velvyslanectví v Londýně

Monika von der Helbard, Gretina nejlepší přítelkyně

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

princ Karl Lichnowsky, německý velvyslanec v Londýně

polní maršál Paul von Hindenburg

generál pěchoty Erich Ludendorff

Theobald von Bethmann-Hollweg, německý kancléř

Arthur Zimmermann, německý ministr zahraničí

Ruské

RODINA PEŠKOVOVA

Grigorij Peškov, kovodělník

Lev Peškov, stájník

PUTILOVSKÝ ZÁVOD

Konstantin, soustružník, předseda bolševické diskusní skupiny

Izák, kapitán fotbalového mužstva

Varja, nádenice, Konstantinova matka

Sergej Kanin, směnový mistr

hrabě Maklakov, ředitel

DALŠÍ

Michail Pinskij, policista

Ilja Kozlov, jeho poskok

Nina, služebná princezny Bey

princ Andrej, Bein bratr

Katěrina, venkovská dívka, která přišla do města

Miška, majitel baru

Trofim, zločinec

Fjodor, úplatný policajt

Spirja, cestující na Andělu Gabrielovi

Jakov, cestující na Andělu Gabrielovi

Anton, pracovník ruského velvyslanectví v Londýně, také německý špion

David, židovský voják

seržant Gavrik

poručík Tomčak

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Vladimír Iljič Lenin, vůdce bolševické strany

Lev Trockij

Velšské

RODINA WILLIAMSOVÝCH

David Williams, odborářský aktivista

Cara Williamsová, jeho manželka

Ethel Williamsová, jejich dcera

Billy Williams, jejich syn

děda, Cařin otec

RODINA GRIFFITHSOVÝCH

Len Griffiths, ateista a marxista

paní Griffithsová

Tommy Griffiths, jejich syn, nejlepší kamarád Billyho Williamse

RODINA PONTIOVÝCH

paní Minnie Pontiová

Giuseppe „Joey“ Ponti, její syn

Giovanni „Johnny“ Ponti, jeho mladší bratr

HORNÍCI

David Crampton, „Dai Ufňukánek“

Harry „Lůj“ Hewitt

John Jones Kramář

Dai Žebírko, řezníkův syn

Pat Pope, obsluha těžní klece

Micky Pope, Patův syn

Dai Poník, stájník

Bert Morgan

VEDENÍ DOLU

Perceval Jones, předseda Celtic Minerals

Maldwyn Morgan, důlní ředitel

Rhys Price, zástupce důlního ředitele

Arthur „Poďobanej“ Llewellyn, zaměstnanec v kanceláři vedoucího

SLUŽEBNICTVO V TŶ GWYN

Peel, majordomus

paní Jevonsová, hospodyně

Morrison, sluha

DALŠÍ

Dai Špína, sanitář

paní Dai Poníková

paní Roley Hughesová

paní Hywel Jonesová

vojín George Barrow, rota B

vojín Robin Mortimer, degradovaný důstojník, rota B

vojín Owen Bevin, rota B

seržant Elijah „Prorok“ Jones, rota B

podporučík James Carlton-Smith, rota B

kapitán Gwyn Evans, rota A

podporučík Roland Morgan, rota A

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

David Lloyd George, liberální člen parlamentu

PROLOG

ZASVĚCENÍ

KAPITOLA PRVNÍ

22. června 1911

V den, kdy byl ve Westminsterském opatství v Londýně korunován král Jiří V., Billy Williams v Aberowenu v jižním Walesu fáral do dolu.

22. června 1911 měl Billy třinácté narozeniny. Probudil ho otec. Tátův způsob buzení byl spíš účinný než laskavý. V pravidelném rytmu pleskal Billyho po tváři, rázně a vytrvale. Billy spal hlubokým spánkem a na chviličku se to pokusil ignorovat, jenže pleskání pokračovalo bez ustání. Na chvíli pocítil zlost; pak si však vzpomněl, že musí vstát, dokonce vstát chtěl, a tak otevřel oči a s trhnutím se zpříma posadil.

„Čtyři hodiny,“ oznámil táta a zase z pokoje odešel. Cestou dolů jeho boty dusaly po dřevěných schodech.

Dneska Billy zahájí svůj pracovní život tím, že se stane hornickým učněm, jako to v jeho věku učinila většina mužů ve městě. Litoval, že se necítí víc jako horník. Byl však rozhodnutý neudělat ze sebe troubu. David Crampton první den na šachtě brečel a dodneška mu lidi říkají Dai Ufňukánek, i když mu je pětadvacet a je hvězdou městského ragbyového týmu.

Bylo uprostřed léta, den po letním slunovratu, a okénkem dovnitř vnikalo jasné ranní světlo. Billy pohlédl na dědečka ležícího vedle něj. Děda měl otevřené oči. Kdykoli Billy vstával, on byl už vzhůru; říkal, že staří lidé toho moc nenaspí.

Billy vylezl z postele. Byl jen ve spodkách. Za chladného počasí si oblékal do postele košili, ale léto bylo v Británii horké a noci mírné. Zpod postele vytáhl nočník a zvedl z něj poklici.

Jeho penis, kterému říkal péro, nedoznal žádných změn. Pořád to byl ten dětský pindík jako vždycky. Doufal, že mu v noci před narozeninami začne růst, nebo že třeba spatří první černý chloupek vyrážející tam někde poblíž, jenže se dočkal zklamání. Jeho nejlepší kamarád Tommy Griffiths se narodil ve stejný den, ale byl na tom jinak; měl chraplavý hlas, tmavé chmýří na horním rtu a péro měl jako mužský. Bylo to ponižující.

Billy čural a díval se přitom z okna. Viděl jen hromadu hlušiny, tmavošedou horu vyvážky z uhelného dolu; převážně to byla jílovitá břidlice a pískovec. Takhle vypadal svět v druhý den stvoření, pomyslel si Billy, než Bůh řekl: „Zazelenej se, země, zelení.“ Lehký větřík odvál z hlušiny jemný černý prach na řady domků.

V pokoji toho bylo k vidění ještě méně. Byla to zadní ložnice, úzký prostor, kam se vešlo jediné lůžko, prádelník a dědova stará truhla. Na stěně visela dečka s vyšívaným nápisem:

VĚŘ V PÁNA

JEŽÍŠE KRISTA

A BUDEŠ SPASEN

Žádné zrcadlo tu nebylo.

Jedny dveře vedly nad schodiště, druhé do přední ložnice, kam byl přístup pouze tudy. Tato místnost byla větší a vešly se do ní dvě postele. Tady spali táta a máma a před lety také Billyho sestry. Nejstarší Ethel už z domova odešla a ostatní tři zemřely – jedna na spalničky, druhá na černý kašel a třetí na záškrt. Měl ještě staršího bratra a ten s ním sdílel postel, než přišel děda. Jmenoval se Wesley a zabil ho pod zemí vozík na uhlí, který se samovolně rozjel.

Billy si natáhl košili. Byla to ta, co měl na sobě včera do školy. Dneska byl čtvrtek a on si mění košili jenom v neděli. Měl však nové kalhoty, své první dlouhé, z pevné nepromokavé bavlněné látky zvané moleskin. Byly symbolem vstupu do světa mužů a on si je oblékal hrdě a těšil se přitom z těžkého, mužného charakteru tkaniny. Ještě si vzal široký kožený opasek a vysoké boty, které zdědil po Wesleyovi, a vydal se dolů.

Hlavní část přízemí zabíral obývací pokoj o velikosti patnácti čtverečních stop, kde uprostřed stál stůl, po jedné straně krb a na kamenné podlaze ležel podomácku utkaný kobereček. Táta seděl a četl si starý výtisk Daily Mail; na kořeni dlouhého, špičatého nosu mu trčely brýle. Máma připravovala čaj. Odložila konvici s vařící vodou, políbila Billyho na čelo a zeptala se: „Jakpak se má můj maličkej o narozeninách?“

Billy neodpověděl. „Maličkej“ bylo zraňující jednak proto, že měl malou postavu, a jednak proto, že stále ještě nebyl mužský. Šel do komory v zadní části domu, kde se mylo nádobí. Ponořil plechovou mísu do sudu s vodou, opláchl si obličej a ruce a vodu vychrstl do mělké kamenné výlevky. Na roštu, pod kterým se dalo zatopit, stál v umývárně nádobí velký hrnec, ale ten se používal jen večer v den koupele, což bývala sobota.

Slibovali jim, že už k nim brzy zavedou tekoucí vodu, a některé hornické domky ji už měly. Billymu připadalo jako zázrak, že lidé můžou získat hrnek studené čisté vody pouhým otočením kohoutku a nemusejí chodit s vědrem k hydrantu na ulici. Ovšem do domů ve Wellington Road, kde Williamsovi bydlí, se voda dosud nedostala.

Vrátil se do obývacího pokoje a sedl si ke stolu. Máma před něj postavila velký hrnek slazeného čaje s mlékem. Uřízla dva tlusté krajíce domácího chleba a ze spíže pod schody přinesla sádlo. Billy sepjal ruce, zavřel oči a pronesl: „Děkuju ti, Pane, za tohle jídlo, amen.“ Potom upil čaje a namazal si chleba sádlem.

Přes okraj novin vykoukly tátovy bleděmodré oči. „Ten chleba si osol,“ vyzval chlapce. „Dole se budeš potit.“

Billyho otec byl pracovník Hornické federace jižního Walesu, což byl nejsilnější odborový svaz v Británii, jak zdůrazňoval, kdykoli se mu naskytla příležitost. Říkalo se mu Odborovej Dai. Mnoha mužům se říkalo Dai – byla to zkrácenina jména David nebo velšského Dafydd. Billy se ve škole dozvěděl, že David je ve Walesu oblíbené jméno – protože tak se jmenuje svatý patron jejich země – jako Patrik v Irsku. Všichni Daiové se navzájem lišili nikoli příjmením – téměř každý ve městě se jmenoval Jones, Williams, Evans nebo Morgan –, ale přezdívkou. Pokud existovala humornější alternativa, skutečná jména se používala zřídka. Billy byl William Williams, a tak mu říkali Dvojitej Billy. Ženy někdy dostávaly manželovu přezdívku, tudíž máma byla paní Odborová.

Děda sešel dolů, když Billy dojídal druhý krajíc. Navzdory teplému počasí měl na sobě sako a vestu. Umyl si ruce a posadil se naproti Billymu. „Netvař se tak vyjukaně,“ vyzval ho. „Já jsem poprvé sfáral, když mi bylo deset. A mýho tátu odnesl jeho táta na zádech dolů, když mu bylo pět. Tenkrát se pracovalo od šesti ráno do sedmi večer. Od října do března táta neviděl denní světlo.“

„Já nejsem vyjukanej,“ odpověděl Billy. Nebyla to pravda. Byl vyděšený k smrti.

Děda se však choval vlídně a nijak to nerozváděl. Billy měl dědu rád. Máma zacházela s Billym jako s děckem a táta byl přísný a sarkastický, ale děda byl shovívavý a s Billym mluvil jako s dospělým.

„Tohle si poslechněte,“ vyzval je táta. Pravicový plátek Mail by nikdy nekoupil, ale někdy přinesl domů výtisk od někoho jiného a předčítal z něj opovržlivým hlasem – posmíval se hlouposti a nečestnosti vládnoucí třídy. „‚Lady Dianna Mannersová sklidila kritiku, protože přišla na dva různé plesy ve stejných šatech. Mladší dcera vévody z Rutlandu získala na plesu v hotelu Savoy ocenění za nejlepší dámské šaty – vyztužený živůtek bez ramínek s krinolínovou sukní – a převzala cenu ve výši dvě stě padesát guineí.‘“ Pohlédl přes noviny a poznamenal: „To je tvoje mzda nejmíň za pět roků, Billy.“ Četl dál: „‚Ovšem tím, že přišla ve stejných šatech také na večírek lorda Winertona a F. E. Smithe v hotelu Claridge’s, vzbudila nevoli odborníků. Říká se, že příliš dobrého škodí.‘“ Zvedl oči od novin. „Měla by sis ty šaty převlíknout, matko,“ prohodil. „Nechceš přece vzbudit nevoli odborníků.“

Mámu to nepobavilo. Měla na sobě staré hnědé vlněné šaty se záplatami na loktech a skvrnami v podpaží. „Kdybych měla dvě stě padesát guineí, vypadala bych líp než lady Diana Magorová,“ odpověděla nikoli bez hořkosti.

„To je pravda,“ potvrdil děda. „Cara byla vždycky hezounká – jako její matka.“ Máma se jmenuje Cara. Děda se obrátil k Billymu. „Tvoje babička byla Italka. Jmenovala se Maria Ferrone.“ Billy to věděl, ovšem děda s chutí vyprávěl známé historky pořád dokola. „Po ní má tvoje máma lesklý černý vlasy a krásný tmavý oči – a tvoje sestra taky. Babička byla nejkrásnější děvče v Cardiffu – a já ji dostal!“ Najednou posmutněl. „Jo, to bejvaly časy,“ dodal tiše.

Táta se nesouhlasně zamračil – takové řeči probouzejí chlípné choutky –, jenže mámu komplimenty jejího otce potěšily a s úsměvem mu naservírovala snídani. „Tak, tak,“ přisvědčila, „mě i moje sestry lidi považovali za krasavice. My bysme těm vévodům ukázaly, co je to pěkná holka, jen kdyby nám nechyběly penízky na hedvábí a krajky.“

Billyho to překvapilo. Nikdy o matce neuvažoval jako o krasavici nebo tak nějak, i když oblečená na sobotní večerní bohoslužbu vypadala opravdu překrásně, zvlášť v klobouku. Soudil, že kdysi mohla být hezké děvče, ale představit si to bylo těžké.

„Upozorňuju tě,“ pokračoval děda, „že rodina tvojí babičky měla navíc za ušima. Můj švagr byl horník, jenže řekl šachtě nazdar a otevřel si kavárnu v Tenby. Jo, to je jinačí život – dejcháš vánek od moře a celej den jen vaříš kafíčko a počítáš prašule.“

Táta přečetl další zprávu. „,Jako součást příprav na korunovaci vydal Buckinghamský palác příručku s pokyny o dvou stech dvanácti stránkách.‘“ Zamžoural přes noviny. „Určitě se o tom zmiň dneska na šachtě, Billy. Chlapi si oddechnou, že se nic nenechává náhodě.“

Billy se o královskou rodinu příliš nezajímal. Měl rád často otiskované dobrodružné příběhy v Mailu o drsných chlapících, co vyšli ze soukromých škol, hrají ragby a loví mazané německé špiony. Podle listu takoví špioni zamořili všechna britská města, bohužel zřejmě s výjimkou Aberowenu.

Billy se zvedl. „Jdu na procházku,“ oznámil. Vyšel z domovních dveří. „Jít na procházku“ byl rodinný eufemistický výraz: znamenalo to jít na záchodky, které se nacházely o kus dál na Wellington Road. Nad hlubokou jámou stála nízká cihlová budka se střechou z vlnitého plechu. Budka byla rozdělená na dvě samostatné části, jednu pro muže a jednu pro ženy. V každé části bylo dvojité sedátko, takže lidé chodili na záchod po dvojicích. Nikdo netušil, proč stavitelé zvolili takové uspořádání, ale každý se to snažil využít co nejlépe. Muži se koukali přímo před sebe a mlčeli – ženy družně klábosily. Puch tu byl k udušení, třebaže jste si na něj zvykali každý den svého života. Billy se uvnitř vždycky snažil dýchat co nejméně, a když vycházel, lapal po dechu. Jámu pravidelně vybíral muž jménem Dai Žumpa.

Když se Billy vrátil domů, potěšilo ho, že u stolu spatřil sedět sestru Ethel. „Všechno nejlepší k narozeninám, Billy!“ zvolala. „Musela jsem ti přijít dát pusu, než poprvé sfáráš.“

Ethel bylo osmnáct a Billy neměl žádný problém s tím, aby ji považoval za krásnou. Její mahagonové vlasy se nezdolně kudrnatily a v tmavých očích jí jiskřila nezbednost. Takhle možná kdysi vypadala máma. Ethel na sobě měla obyčejné černé šaty s bílou bavlněnou čapkou služebné a moc jí to slušelo.

Billy starší sestru zbožňoval. Byla nejen hezká, ale také s ní byla legrace a byla chytrá a nebojácná a někdy se postavila i tátovi. Vyprávěla Billymu o věcech, které by mu nikdo jiný nevysvětlil, třeba o každoměsíční záležitosti, kterou ženy nazývají krámy, nebo o tom, v čem spočívalo veřejné pohoršení, kvůli němuž musel anglikánský vikář tak rychle opustit město. Ve škole byla vždycky premiantka a její kompozice na téma „Moje město či vesnice“ získala první cenu v soutěži uspořádané časopisem South Wales Echo. Vyhrála Cassellův atlas světa.

Políbila Billyho na tvář. „Řekla jsem hospodyni paní Jevonsové, že nám dochází krém na boty a že radši skočím pro nějaký do města.“ Ethel bydlela a pracovala v Tŷ Gwyn, rozlehlém sídle hraběte Fitzherberta, o míli dál směrem k vrcholku hory. Podala Billymu cosi zabaleného v čistém ubrousku. „Ukradla jsem ti kus koláče.“

„Díky, Eth!“ zaradoval se Billy. Koláče miloval.

Máma se zeptala: „Mám ti to dát do krabičky?“

„Jo, prosím.“

Máma vytáhla z kredence plechovou krabičku a koláč do ní vložila. Uřízla ještě dva krajíce chleba, namazala je sádlem, posolila a vložila do krabičky také. Plechovou „krabičku“ měli všichni horníci. Kdyby si pod zem vzali jídlo zabalené v ubrousku, myši by jim ho sežraly ještě před dopolední svačinou. Máma poznamenala: „Až mi přineseš mzdu, můžeš do krabičky dostat plátek vařený slaniny.“

Billyho výdělek zpočátku nebude nic moc, ale pro rodinu to přesto znamená přínos. Napadlo ho, kolik mu máma asi nechá jako kapesné a jestli si někdy bude moct našetřit na bicykl, po kterém toužil víc než po čemkoli jiném na světě.

Ethel seděla u stolu. Táta se jí zeptal: „Tak jak to chodí ve velkým domě?“

„Teď máme klid,“ odpověděla. „Hrabě a princezna jsou na korunovaci v Londýně.“ Pohlédla na hodiny na krbové římse. „Za chvíli budou vstávat – musejí být v opatství časně. Jí se to líbit nebude – nerada brzy vstává –, ale ke králi se opozdit nemůže.“ Manželka hraběte Bea byla velice vznešená ruská princezna.

Táta prohodil: „Určitě budou chtít sedět vpředu, aby tu slávu viděli.“

„Ne, ne, nemůžeš si sednout, kam tě napadne,“ zavrtěla hlavou Ethel. „Nechali speciálně udělat šest tisíc mahagonových židlí a každá z nich má vzadu zlatým písmem napsané jméno toho kterého hosta.“

Děda se pohoršil: „To je ale plejtvání! Co s nima udělaj potom?“

„Nevím. Možná si je všichni vezmou domů jako suvenýr.“

Táta suše řekl: „Pověz jim, ať nám jednu volnou pošlou. Nás je tu jen pět a máma přitom už musí stát.“

Když táta dělal legrácky, mohl se za nimi skrývat opravdový vztek. Ethel vyskočila. „Mami, promiň, vůbec jsem nemyslela.“

„Zůstaň, kde jsi, já mám tolik práce, že nemůžu vysedávat,“ zahnala ji zpátky máma.

Hodiny odbily pátou. Táta poznamenal: „Nejlíp, abys tam byl časně, Billy. Začni tak, jak to chceš dělat i potom.“

Billy se neochotně zvedl a uchopil plechovou krabičku.

Ethel ho znovu políbila a děda mu potřásl rukou. Táta mu dal dva šestipalcové hřeby, rezaté a trochu ohnuté. „Strč si je do kapsy.“

„K čemu?“ podivil se Billy.

„Uvidíš,“ odpověděl táta s úsměvem.

Máma podala Billymu litrovou láhev se šroubovacím uzávěrem, plnou studeného slazeného čaje s mlékem. Připomněla mu: „Nezapomínej, Billy, že Ježíš je pořád s tebou, i dole v šachtě.“

„Jo, mami.“

V jejím oku spatřil slzu a rychle se otočil, protože mu bylo také do pláče. Z věšáku si vzal čepici. „Tak se mějte,“ rozloučil se, jako by šel jen do školy, a vykročil z domovních dveří.

Léto bylo zatím horké a slunečné, ale dnes se obloha zatáhla a vypadalo to na déšť. O zeď domu se opíral Tommy a čekal. „Ahoj, Billy,“ pozdravil kamaráda.

„Ahoj, Tommy.“

Vykročili ulicí bok po boku. Aberowen bývalo tržní městečko sloužící farmářům z okolních kopců, jak se Billy dozvěděl ve škole. Z horní části Wellington Road bylo vidět staré obchodní centrum s ohradami dobytčího trhu, budovou burzy vlny a anglikánským kostelem, vše na jednom břehu řeky Owen, sotva větší než potok. Město nyní bolestně protínala železnice končící u ústí šachty. Stráně údolí byly poseté hornickými domky, stovkami šedých kamenných stavení se střechou z tmavošedé velšské břidlice. Vystavěli je v dlouhých klikatých řadách kopírujících obrysy horských strání; tyto řady protínaly kratší uličky, jež se vrhaly přímo do údolí.

„S kým myslíš, že budeš pracovat?“ zeptal se Tommy.

Billy pokrčil rameny. Noví chlapci byli pokaždé přiděleni jednomu ze zástupců vedoucího dolu. „To nikdo neví.“

„Doufám, že mě dají ke koním.“ Tommy měl koně rád. V dole žilo asi padesát poníků. Tahali po kolejích vozíky, které havíři naplnili. „Jakou práci chceš dělat ty?“

Billy doufal, že nedostane žádný úkol, který by byl příliš těžký pro jeho dětskou postavu, ale nebyl ochotný to připustit. „Promazávat kola vozejků.“

„Proč?“

„Zdá se to snadný.“

Prošli kolem školy, do které do včerejška docházeli jako žáci. Byla to viktoriánská budova s lomenými okny jako v kostele. Postavila ji rodina Fitzherbertova, jak ředitel školy žákům neúnavně připomínal. Hrabě stále ještě jmenoval učitele a určoval školní osnovy. Na stěnách visely obrazy hrdinských válečných vítězství a trvalým tématem byla velikost Británie. V hodinách náboženství, jimiž začínal každý den, se vyučovaly přísné anglikánské doktríny, třebaže skoro všechny děti pocházely z nonkonformistických rodin. Existoval také školní řídicí výbor, jehož členem byl i táta, ovšem výbor žádné pravomoci neměl – mohl pouze radit. Táta říkal, že hrabě se školou zachází jako se svým osobním majetkem.

V posledním roce se Billy a Tommy učili základům hornictví, zatímco dívky měly hodiny šití a vaření. Billy se ke svému překvapení dozvěděl, že v zemi pod ním se nacházejí různé vrstvy horniny jako naštosované sendviče. Uhelná sloj – výraz, který slýchal celý život, aniž mu skutečně rozuměl – byla jednou z těch vrstev. Také mu pověděli, že uhlí vzniklo z opadaného listí a dalších rostlinných materiálů, které se hromadily po celá tisíciletí, a pak je stlačila váha země nad nimi. Tommy, jehož otec byl ateista, tvrdil, že tohle dokazuje, že bible nemá pravdu; jenže Billyho otec říkal, že tohle je jen jeden výklad.

Škola v tuto dobu zela prázdnotou, její hřiště bylo opuštěné. Billy pocítil hrdost, že má školu už za sebou, i když si zároveň i trochu přál, aby se do ní mohl vrátit, a ne aby místo toho fáral.

Jak se přibližovali k ústí šachty, ulice se začaly zaplňovat horníky; každý si nesl plechovou krabičku a láhev čaje. Všichni byli stejně oblečení ve starém šatstvu, které si svlečou, jakmile dorazí na své pracoviště. Některé doly byly studené, ale v aberowenském bylo horko a muži pracovali ve spodním prádle a ve vysokých botách; někteří měli hrubé plátěné šortky. Všichni pořád nosili vyztužené čepice, protože chodby byly nízké a člověk si snadno narazil hlavu.

Za domy Billy spatřil tažné zařízení, věž se dvěma velkými koly, která se otáčela proti sobě a táhla lana zdvihající či spouštějící těžní klec. V údolích jižního Walesu se takové šachtové stavby tyčily nad většinou městeček, podobně jako kostelní věže dominovaly zemědělským vesnicím.

Kolem ústí šachty stály nepravidelně roztroušené další budovy: lampárna, kancelář vedení šachty, kovárna, sklady. Mezi budovami probíhaly železniční koleje. Na smetišti se povalovaly rozbité vozíky, staré shnilé dřevo, pytle od krmiva a hromady rezatého vyřazeného strojního zařízení, vše pokryté vrstvami uhelného prachu. Táta vždycky tvrdil, že kdyby horníci udržovali pořádek, bylo by méně úrazů.

Billy s Tommym vešli do kanceláře. V přední místnosti seděl Arthur „Poďobanej“ Llewellyn, úředník jen o málo starší než oni. Jeho bílá košile měla špinavý límec a manžety. Byli očekáváni – jejich otcové předem zařídili, že dnes začnou pracovat. Poďobanej zapsal jejich jména do účetní knihy a pak je odvedl k vedoucímu dolu. „Mladej Tommy Griffiths a mladej Billy Williams, pane Morgane,“ ohlásil je.

Maldwyn Morgan byl vysoký muž v černém obleku. Na manžetách žádný uhelný prach neměl. Růžové tváře postrádaly sebemenší náznak strniště, což znamenalo, že se denně holí. Na stěně visel v rámečku jeho inženýrský diplom, zatímco buřinka – další odznak jeho statusu – spočívala na stojanovém věšáku na kabáty u dveří.

K Billyho překvapení nebyl sám. Vedle něj stála ještě impozantnější postava: Perceval Jones, předseda společnosti Celtic Minerals, které patří aberowenský důl a několik dalších. Malému agresivnímu mužíčkovi říkali horníci Napoleon. Na sobě měl společenský oblek, černé frakové sako a proužkované šedé kalhoty; vysoký černý cylindr si ponechával stále na hlavě.

Jones na oba chlapce znechuceně pohlédl. „Griffithsi,“ zavrčel. „Tvůj otec je revoluční socialista.“

„Ano, pane Jonesi,“ přisvědčil Tommy.

„A ateista.“

„Ano, pane Jonesi.“

Obrátil pohled na Billyho. „A tvůj otec je funkcionář Hornické federace jižního Walesu.“

„Ano, pane Jonesi.“

„Nemám socialisty rád. Ateisti jsou odsouzený k věčnýmu zatracení. A odboráři jsou z tý sebranky vůbec nejhorší.“

Zle na ně zíral, ale protože žádnou otázku nepoložil, Billy nic neříkal.

„Nechci tu žádný buřiče,“ pokračoval Jones. „V údolí Rhondda stávkujou už třiačtyřicet tejdnů, protože je podněcujou lidi, jako jsou vaši otcové.“

Billy věděl, že stávku v údolí Rhondda nezpůsobili žádní buřiči, ale majitelé dolu Ely v Penygraigu, kteří nepustili horníky do práce. Zůstal však zticha.

„Nejste buřiči?“ Jones ukázal kostnatým prstem na Billyho a chlapec se zachvěl. „Neříkal ti otec, že se máš stavět za svý práva, když budeš u mě pracovat?“

Billy se snažil přemýšlet, třebaže to bylo nesnadné, když se Jones tvářil tak hrozivě. Táta mu toho ráno moc neřekl, ale včera večer mu nějakou radu dal. „Prosím, pane, řekl mi: ‚Na šéfy si nevyskakuj, to je moje práce.‘“

Poďobanej Llewellyn se za jeho zády zahihňal.

Percevala Jonese to nepobavilo. „Drzoun,“ odfrkl si. „Jenže když tě odmítnu, budu mít celý tohle údolí ve stávce.“

O tomhle Billy nikdy nepřemýšlel. To jsem tak důležitý? Ne – ale horníci by možná stávkovali ze zásady, že děti jejich funkcionářů nesmějí trpět. Nebyl v práci ještě ani pět minut a odbory ho už chránily.

„Odveďte je odtud,“ přikázal Jones.

Morgan přikývl. „Odveďte je ven, Llewellyne,“ vyzval Poďobaného. „Ať na ně dohlídne Rhys Price.“

Billy v duchu zaúpěl. Rhys Price patřil k nejméně oblíbeným zástupcům vedoucího. Před rokem se ucházel o Ethel, ale ta ho odmítla. Totéž udělala polovině svobodných mužů v Aberowenu, ale Price to nesl těžce.

Poďobanej pohodil hlavou. „Ven,“ přikázal a následoval je z místnosti. „Počkejte venku na pana Price.“

Billy a Tommy se venku u dveří opřeli o zeď. „Nejradši bych Napoleona nakopnul do jeho tlustýho pupku,“ ulevil si Tommy. „Pak mi něco vykládej o těch parchantech kapitalistickejch.“

„Jo,“ přitakal Billy, ačkoli nic takového v úmyslu neměl.

Rhys Price se objevil za chvíli. Jako všichni zástupci i on měl na hlavě kulatý tvrďák, který byl dražší než hornická čepice, avšak levnější než buřinka. V kapsách vesty měl notes a tužku, v ruce dřevěný metr. Priceovi se na tvářích černalo strniště a mezi předními zuby mu zela díra. Billy o něm věděl, že je chytrý, ale záludný.

„Dobrý ráno, pane Price,“ pozdravil Billy.

Price se zatvářil podezíravě. „Co že mi tak najednou přeješ dobrý ráno, Dvojitej Billy?“

„Pan Morgan říkal, že máme sfárat s váma.“

„To že říkal?“ Price měl ve zvyku vrhat pohledy doleva, doprava a někdy i za sebe, jako by očekával nějaké potíže neznámo odkud. „To se na to podíváme.“ Pohlédl nahoru na těžní věž, jako by tam hledal vysvětlení. „Nemám čas zdržovat se s klukama.“ Vešel do kanceláře.

„Doufám, že sežene někoho jinýho, aby nás odvedl dolů,“ těšil se Billy. „Naši rodinu nenávidí, protože sestra s ním nechtěla chodit.“

„Tvoje sestra si myslí, že je pro mužský z Aberowenu moc dobrá,“ prohodil Tommy; očividně opakoval něco, co slyšel.

„Ona pro ně je moc dobrá,“ zdůraznil neústupně Billy.

Price vyšel ven. „Tak jo, tudy,“ pokynul jim a rychlým krokem zamířil od budovy.

Chlapci ho následovali do lampárny. Výdejce lamp podal Billymu lesklou mosaznou bezpečnostní lampu a ten si ji zavěsil na opasek, jak to horníci dělají.

O hornických kahanech se učil ve škole. K nebezpečím uhelného dolu patří metan, hořlavý plyn unikající ze slojí. Horníci ho nazývají důlní plyn a důlní plyn byl příčinou všech podzemních výbuchů. Velšské šachty nechvalně prosluly tím, že jsou plné plynu. Lampa byla důmyslně sestrojena tak, že její plamen by třaskavý důlní plyn nezapálil. Plamen ve skutečnosti měnil tvar, prodlužoval se, a tak varoval – protože důlní plyn je bez zápachu.

Jestliže lampa zhasla, horník ji nemohl sám znovu rozžehnout. Nosit zápalky do podzemí bylo zakázáno a lampa byla zamčená, aby to odradilo před případným přestoupením předpisů. Vyhaslou lampu bylo nutné donést pro nové zažehnutí až na stanovené místo nedaleko dna šachty. To mohlo představovat třeba dvoukilometrovou chůzi, ale zabraňovalo se tím riziku podzemního výbuchu.

Ve škole chlapce poučili, že bezpečnostní lampa je jedním ze způsobů, jak majitelé dolů projevují péči a starostlivost o zaměstnance – „jako by,“ prohlašoval táta, „šéfové neměli žádný užitek z toho, že se zabrání výbuchům, zastavení práce a poškození chodeb.“

Když muži vyfasovali lampy, postavili se do fronty na výtah. Podél fronty byla šikovně umístěná nástěnka. Rukou psané nebo neuměle tištěné cedulky zvaly na kriketové zápasy, přebory v házení šipek, pátraly po ztraceném kapesním noži a oznamovaly vystoupení aberowenského mužského pěveckého sboru či přednášku o teorii historického materialismu Karla Marxe ve Svobodné knihovně. Ovšem zástupci vedoucího čekat nemuseli a Price se s oběma chlapci v závěsu protlačil dopředu.

Jako u většiny důlních jam i v Aberowenu se nacházely dvě šachty s ventilátory – jednou se vháněl vzduch dolů a druhou se vyháněl nahoru. Majitelé často dávali šachtám rozmarná jména, ve zdejším případě Pyramus a Thisbe. Tato šachta, Pyramus, vyháněla vzduch ven a Billy pocítil teplý vánek přicházející z dolu.

Loni se Billy s Tommym rozhodli, že se podívají šachtou dolů. Na Pondělí velikonoční, kdy horníci nepracovali, se vyhnuli hlídači, tajně proklouzli přes smetiště k ústí šachty a tam přelezli ochranný plot. Plášť výtahové klece nezakrýval ústí šachty úplně a oni si lehli na břicho a pohlédli přes okraj. S úděsným uchvácením zírali do té strašlivé jámy a Billy cítil, jak se mu zvedá žaludek. Ta černota mu připadala nekonečná. Pocítil vzrušení, které bylo napůl radostné, protože tam dolů nemusel, a napůl děsivé, protože jednoho dne tam půjde. Hodil dolů kámen a pak poslouchali, jak se odráží od dřevěného výtahového lešení a cihlové výztuže. Připadalo jim strašlivě dlouho, než uslyšeli slabounké vzdálené šplouchnutí, jak kámen dopadl do louže na dně jámy.

Nyní, rok poté, měl cestu toho kamene následovat.

Nabádal se, aby nebyl zbabělec. Musí se chovat jako muž, i když se jako muž necítí. Nejhorší ze všeho by bylo udělat si ostudu. Toho se bál víc než smrti.

Spatřil posuvnou mříž, která šachtu uzavírala. Za ní zel prázdný prostor, protože klec byla na cestě nahoru. Na opačné straně šachty viděl těžní stroj otáčející velká kola vysoko nahoře. Ze soustrojí tryskala pára. Tažná lana pleskala do svodidel a vydávala přitom zvuky připomínající práskání bičem. Bylo cítit horký olej.

S kovovým zařinčením se za mříží objevila prázdná klec. Dělník, který měl službu u klece na horním konci, odsunul mříž. Rhys Price nastoupil do prázdné klece a oba chlapci ho následovali. Za nimi přistoupilo ještě třináct horníků – do klece se jich vešlo celkem šestnáct. Služba zabouchla mříž.

Chvíli se nic nedělo. Billy se cítil zranitelný. Podlaha pod nohama byla pevná, ale on by se bez potíží mohl protáhnout širokými mezerami mezi kovovými tyčemi tvořícími boky klece. Klec visela na ocelovém lanu, avšak ani to nebylo zcela bezpečné: všichni věděli, že jednoho dne roku 1902 se tažné lano v Tirpentwys přetrhlo, klec se zřítila na dno jámy a zabila přitom osm mužů.

Kývl hlavou na horníka vedle sebe. Byl to Harry „Lůj“ Hewitt, chlapec s rosolovitým obličejem, který byl jen o tři roky starší, i když o třicet centimetrů vyšší. Billy si pamatoval Harryho ze školy: uvízl ve třetí třídě s desetiletými; propadl každý rok, dokud nebyl dost starý, aby mohl začít pracovat.

Zvonec oznámil, že dole byla mříž uzavřena. Muž u výtahové klece nahoře trhl táhlem a zazněl jiný zvonec. Parní stroj zasyčel a ozvalo se další buchnutí.

Klec padala do prázdna.

Billy věděl, že klec nejprve padá volným pádem a pak se včas zbrzdí, aby měkce dosedla; jenže žádné teoretické znalosti ho nemohly předem připravit na pocit ničím neomezovaného pádu do nitra země. Jeho nohy se přestaly dotýkat podlahy. Hrůzou vykřikl. Nedokázal se ovládnout.

Všichni muži se rozesmáli. Uvědomil si, že věděli, že je tu poprvé, a čekali na jeho reakci. Příliš pozdě zjistil, že se všichni drží kovových tyčí klece, aby se nevznesli. Ani to však jeho strach neutlumilo. Přestat křičet se mu podařilo jenom tím, že zaťal zuby.

Konečně zabrala brzda. Rychlost pádu se zpomalila a Billyho nohy se dotkly podlahy. Chytil se tyče a snažil se přestat třást. Po chvilce se ho místo strachu zmocnil tak silný pocit křivdy, že mu málem vytryskly slzy. Pohlédl do rozchechtaného Lojova obličeje a hlasitě vykřikl: „Zavři hubu, Hewitte, ty hovado!“ Lojův obličej se okamžitě proměnil a vypadal divoce, ale ostatní muži se smáli ještě víc. Billy se bude muset omluvit Ježíšovi, že nadával, ale necítil se už jako tak velký hlupák.

Podíval se na Tommyho, který měl bílý obličej. Křičel Tommy také? Billy se bál zeptat – co kdyby odpověď zněla ne.

Klec se zastavila, mříž byla odsunuta a Billy s Tommym roztřeseně vykročili do dolu.

Bylo tu šero. Hornické kahany vydávaly méně světla než petrolejky doma na stěnách. Tma v šachtě připomínala bezměsíčnou noc. Billy si pomyslel, že na rubání uhlí možná není zapotřebí dobře vidět. Nohy mu začvachtaly v louži, a když se podíval dolů, viděl všude vodu a bláto lesknoucí se v slabém světle plamínků lamp. V ústech měl zvláštní pachuť: vzduch byl plný uhelného prachu. Je možné, že to horníci dýchají celý den? Proto asi pořád kašlou a plivají.

Čtyři muži čekali, až budou moct nastoupit do klece a vyjet nahoru. Každý nesl kožený kufřík a Billy si uvědomil, že to jsou hasiči. Ráno, vždycky než horníci začnou pracovat, hasiči zjišťují, zda tu není plyn. Jestliže by koncentrace metanu byla nepřijatelně vysoká, nedovolili by horníkům pracovat, dokud ventilátory plyn nevyženou.

Hned vedle sebe Billy zahlédl řadu stání pro poníky a otevřené dveře do jasně osvícené místnosti s psacím stolem, patrně kanceláře zástupců vedoucího. Muži se rozešli do čtyř chodeb, které vybíhaly do stran ze dna šachty. Chodby vedly k porubním stěnám, kde se dobývalo uhlí.

Price je odvedl k jakési boudě a odemkl visací zámek. Byla to bouda na nářadí. Vybral dvě lopaty, podal je chlapcům a opět zámek zamkl.

Vydali se ke stájím. U jednoho stání nakládal muž v krátkých kalhotách a botách koňský hnůj do vozíku na uhlí. Po svalnatých zádech mu stékal pot. Price se ho zeptal: „Chceš kluka na pomoc?“

Muž se otočil a Billy poznal Daie Poníka, jednoho ze starších z modlitebny Bethseda. Dai nedal najevo, že by Billyho poznal. „Toho malýho nechci,“ odpověděl.

„Dobře,“ přikývl Price. „Ten druhej je Tommy Griffiths. Je tvůj.“

Tommy vypadal potěšeně. Splnilo se mu přání. I když bude jen kydat hnůj, bude pracovat u koní.

Price zavelel: „Tak jdem, Dvojitej Billy,“ a vykročil do jedné z chodeb.

Billy si hodil lopatu na rameno a následoval ho. Pociťoval teď větší úzkost, když už s ním nebyl Tommy. Litoval, že mu nepřikázali čistit stání pro poníky společně s kamarádem. „Co budu dělat, pane Price?“ zeptal se.

„To snad uhádneš, ne?“ odbyl ho Price. „Proč myslíš, že jsem ti dal tu zasranou lopatu?“

Nenucené použití zapovězeného slova Billyho šokovalo. Netušil, co bude dělat, ale už se na nic neptal.

Chodba byla zaoblená a stropy podepřené zakřivenou ocelovou výztuží. V nejvyšším místě nad hlavou probíhalo dvoupalcové potrubí, patrně vodovodní. Každou noc se chodby postřikovaly ve snaze snížit prašnost. Prach byl nejen nebezpečný pro plíce horníků – kdyby šlo jen o tohle, společnost Celtic Minerals by si nejspíš starosti nedělala –, ale představoval i požární nebezpečí. Postřikovací systém však byl nedostatečný. Táta namítal, že je zapotřebí potrubí o průměru šest palců, ale Perceval Jones na to odmítl vynaložit peníze.

Asi po pěti stech metrech odbočili do jiné chodby, která vedla směrem nahoru. Byla to starší, menší chodba a vzpěry tu byly spíš dřevěné než ocelové. V místech, kde se strop prohýbal, musel Price sklánět hlavu. Každých zhruba třicet metrů procházeli kolem přístupů k ortům, porubním stěnám, kde už horníci rubali uhlí.

Billy zaslechl hřmot a Price mu nakázal: „Do díry.“

„Cože?“ Billy se podíval pod nohy. Pátral po díře, ale na zemi viděl jen kolejnice pro vozíky. Zvedl hlavu a spatřil poníka klusajícího proti němu; blížil se rychle a táhl soupravu vozíků.

„Do díry!“ vykřikl Price.

Billy stále nechápal, co od něj chce, ale viděl, že chodba je sotva širší než vozíky a že ho to může rozdrtit. Pak se zdálo, že Price vešel do stěny a zmizel.

Billy odhodil lopatu, otočil se a rozběhl se zpátky, odkud přišel. Snažil se dostat před poníka, ale ten utíkal překvapivě rychle. Potom zahlédl výklenek vytesaný do stěny na celou výšku chodby a uvědomil si, že takové výklenky už viděl, aniž je bral na vědomí. Byly od sebe asi tak po pětadvaceti metrech; tohle musel mít Price na mysli. Vrhl se dovnitř a vozíky prorachotily kolem.

Když přejely, vykročil ven a ztěžka dýchal.

Price předstíral, že se zlobí, ale usmíval se. „Budeš si muset dávat víc majzla,“ prohodil. „Jinak tu přijdeš o kejhák – jako tvůj brácha.“

Billy zjistil, že většinu mužů baví upozorňovat na nevědomost chlapců a vysmívat se jí. Rozhodl se, že až vyroste, bude jiný.

Zvedl lopatu. Zůstala nepoškozená. „Máš kliku,“ poznamenal Price. „Kdyby ji vozejk přerazil, musel bys zaplatit novou.“

Šli dál a brzy dorazili na místo, kde bylo uhlí už vyrubané a kde se už nepracovalo. Pod nohama jim to méně čvachtalo a zem pokrývala silná vrstva uhelného prachu. Po několika odbočeních se Billy přestal orientovat. Před nimi se objevil starý rezatý vozík, který chodbu blokoval. „Tady to je třeba vyčistit,“ oznámil Price. Tentokrát se poprvé obtěžoval něco objasnit a Billy měl pocit, že lže. „Tvůj úkol je naházet ten sajrajt do vozejku.“

Billy se rozhlédl kolem sebe. Kam až dosáhlo světlo jeho kahanu, ležela třiceticentimetrová vrstva prachu a Billy tušil, že tohle pokračuje mnohem dál. Mohl by tu házet lopatou celý týden a skoro se to nepozná. A jaký to má smysl? Porubní stěna už byla vytěžená. Ale nezeptal se. Patrně to je nějaká zkouška.

„Za čas se vrátím a podívám se, jak pokračuješ,“ dodal Price. Vydal se stejnou cestou zpátky a Billyho zanechal samotného.

Tohle Billy neočekával. Předpokládal, že bude pracovat se staršími muži a učit se od nich. Mohl však dělat jen to, co je mu uloženo.

Odhákl lampu od opasku a rozhlédl se, kam by ji položil. Neviděl nic, co by mu posloužilo jako police. Postavil lampu na zem, ale tam nebyla skoro k ničemu. Pak si vzpomněl na hřebíky, které mu dal táta. K tomuhle tedy jsou. Vytáhl z kapsy jeden z nich. Použil lopatu jako kladivo, zatloukl hřebík do dřevěné vzpěry a lampu na něj pověsil. Teď to bylo lepší.

Vozík sahal muži po prsa, ale Billymu po ramena. Když začal pracovat, zjistil, že polovina prachu mu sklouzne z lopaty dřív, než ji přehodí přes okraj vozíku. Vymyslel si pohyb, který předčasnému vysypání prachu bránil. Za pár minut se koupal v potu a zjistil, k čemu je druhý hřebík. Zatloukl ho do další vzpěry a pověsil na něj košili a kalhoty.

Po chvíli pocítil, že ho někdo pozoruje. Koutkem oka zahlédl nejasnou postavu stojící nehybně jako socha. „Ach, Bože!“ vykřikl a otočil se tváří k postavě.

Byl to Price. „Zapomněl jsem ti zkontrolovat lampu,“ prohlásil. Vzal Billyho lampu z hřebíku a něco s ní udělal. „Není dost dobrá,“ oznámil. „Nechám ti svoji.“ Zavěsil druhou lampu a zmizel.

Byl to příšerný chlap, ale aspoň se zdálo, že se stará o Billyho bezpečí.

Billy se dal znovu do práce. Zakrátko ho začaly bolet ruce i nohy. V duchu si říkal, že je na práci s lopatou zvyklý: táta choval na smetišti za domem prase a Billy měl za úkol jednou týdně vykydat z chlívku hnůj. Jenže to mu trvalo tak čtvrt hodiny. Dokáže to dělat celý den?

Pod prachem narazil na kámen a jíl. Po nějaké době vyčistil asi čtvereční metr na šířku chodby. Vyházené svinstvo stěží pokrývalo dno vozíku, ale Billy se cítil vyčerpaný.

Pokusil se vozík odtlačit dopředu, aby nemusel s plnou lopatou chodit tak daleko, ale nepoužívaná kola zřejmě zcela zarezla.

Hodinky neměl, a tak těžko určoval, kolik času uplynulo. Začal pracovat pomaleji a šetřit síly.

Pak světlo zhaslo.

Nejprve plamínek zablikal a Billy s úzkostí pohlédl na lampu visící na hřebíku, ale věděl, že kdyby tu byl důlní plyn, plamínek by se prodloužil. Nic takového neviděl, takže se uklidnil. Potom však plamínek zhasl.

Takovou tmu v životě nezažil. Neviděl nic, ani šedé skvrny a dokonce ani různé odstíny černi. Zvedl lopatu k obličeji a přidržel si ji těsně před nosem, ale neviděl nic. Takhle to musí vypadat, když je člověk slepý.

Zůstal nehybně stát. Co má dělat? Měl by vzít lampu k výtahové šachtě, kde by mu ji znovu rozžehli, jenže on by zpáteční cestu chodbami nenašel, ani kdyby viděl. V téhle tmě by mohl bloudit celé hodiny. Neměl ponětí, kolik kilometrů se nepoužívané chodby táhnou, a nechtěl, aby za ním horníci museli vyslat pátrací skupinu.

Musí prostě čekat, dokud nepřijde Price. Zástupce vedoucího řekl, že se vrátí „za čas“. To mohlo znamenat pár minut nebo hodinu či víc. A Billy choval podezření, že to bude spíš později než dřív. Price tohle určitě zamýšlel. Bezpečnostní lampa se nedala sfouknout a ostatně tu bylo jen malé proudění vzduchu. Price sebral Billymu jeho lampu a nahradil ji svou, ve které bylo málo oleje.

Chlapce se zmocnil pocit sebelítosti a vyhrkly mu slzy. Co udělal, aby si tohle zasloužil? Pak se opět vzchopil. Je to další zkouška, jako ta klec. Ukáže jim, že je opravdový tvrďák.

Usoudil, že by měl pokračovat v práci i ve tmě. Poprvé od chvíle, kdy světlo zhaslo, učinil pohyb – položil lopatu na zem, zatlačil ji dopředu a pokusil se nabrat prach. Když ji zvedl, pomyslel si podle tíhy, že je plná. Otočil se, udělal dva kroky, pak lopatu zvedl a pokusil se ji vyklopit do vozíku. Odhadl však špatně výšku. Lopata zařinčela o bok vozíku a rázem se nadlehčila, protože se nabraný prach vysypal na zem.

Musí si zvyknout. Zkusil to znovu a zvedl lopatu výš. Když ji obrátil, nechal ji spadnout a uslyšel, jak dřevěná násada udeřila o horní okraj vozíku. Tohle vypadalo líp.

Jak ho práce odváděla od vozíku stále dál, občas chyboval i nadále, dokud nezačal nahlas počítat kroky. Dostal se do rytmu, a třebaže ho bolely svaly, dokázal pokračovat.

Práce se mu zautomatizovala a jeho myšlenky se mohly volně toulat, což tak dobré nebylo. Uvažoval, jak daleko se před ním chodba asi táhne a jak dlouho je nepoužívaná. Uvažoval o osmi stech metrech země nad hlavou a o váze, která spočívá na těch starých dřevěných vzpěrách. Vzpomněl si na bratra Wesleye a na ostatní muže, kteří v tomto dole zahynuli. Jejich duchové tu samozřejmě nebyli. Wesley je u Ježíše. Ostatní možná také. A pokud ne, jsou někde jinde.

Začal se ho zmocňovat strach a Billy usoudil, že je chyba myslet na duchy. Dostal hlad. Není čas na plechovou krabičku? Nedovedl to odhadnout, ale usoudil, že se klidně může najíst. Došmátral k pověšenému oblečení a na zemi pod ním nahmatal láhev a krabičku.

Posadil se zády ke stěně a dlouze se napil chladného, sladkého čaje. Když jedl chleba se sádlem, uslyšel slabý zvuk. Zaradoval se, že je to vrzání bot Rhyse Pricea, ale to bylo jen zbožné přání. Pištění poznal: vydávají ho krysy.

Nebál se. Ve škarpách podél všech ulic v Aberowenu jich pobíhaly spousty. Ve tmě se však zdály troufalejší a chvíli poté mu jedna přeběhla přes holé nohy. Přendal jídlo do levé ruky, popadl lopatu a bouchl s ní. Vůbec je to neodradilo a Billy znovu pocítil na kůži jejich drobné drápky. Tentokrát se mu jedna pokusila vyběhnout po paži. Zřejmě cítily jídlo. Pištění zesilovalo a Billy přemýšlel, kolik jich tam asi je.

Zvedl se a zbytek chleba nacpal do úst. Napil se ještě čaje a pak snědl koláč. Byl báječný, plný sušeného ovoce a mandlí; jenže po noze mu vybíhala krysa a on byl nucen koláč zhltnout.

Zřejmě poznaly, že jídlo je pryč, protože pištění postupně sláblo a pak úplně ustalo.

Jídlo dodalo Billymu na chvíli novou energii, a tak se vrátil k práci, i když v zádech pociťoval palčivou bolest. Pracoval pomaleji a často práci přerušoval, aby si odpočinul.

Pro povzbuzení si řekl, že je možná víc hodin, než si myslí. Třeba je už poledne. Na konci šichty ho někdo přijde vyzvednout. Muž vydávající lampy kontroluje čísla, takže vždycky poznají, jestli někdo nevyfáral. Jenže Price vzal Billyho lampu a vyměnil ji za jinou. Neplánoval, že tu nechá Billyho přes noc?

To by nešlo. Táta by rozpoutal peklo. Šéfové se táty bojí – Perceval Jones to víceméně přiznal. Dřív nebo později někdo Billyho určitě vyhledá.

Když však dostal znovu hlad, byl si jistý, že muselo uplynout mnoho hodin. Začínal být vystrašený a tentokrát se toho pocitu nemohl zbavit. Znervózňovala ho tma. Vydržel by čekat, kdyby mohl vidět. Cítil, že v té naprosté tmě přichází o rozum. Neměl představu o směru, a kdykoli se vracel od vozíku, přemýšlel, jestli nevrazí do stěny chodby. Předtím měl strach, aby neplakal jako dítě. Nyní se musel ovládat, aby nekřičel.

Potom si připomněl, co mu říkala máma: „Ježíš je vždycky s tebou, i dole v šachtě.“ Tehdy si myslel, že ho máma jen nabádá, aby se choval slušně. Ona však byla moudřejší. Ovšemže je s ním Ježíš. Ježíš je všude. Na tmě ani na plynutí času nezáleží. Billy měl někoho, kdo se o něj stará.

Aby si to připomněl, začal zpívat náboženskou píseň. Vlastní hlas se mu nelíbil, protože byl stále ještě vysoký, ale tady ho nikdo neslyšel, a tak zpíval co nejhlasitěji. Když přezpíval všechny verše a pocity strachu se začínaly vracet, představil si Ježíše, jak stojí hned na druhé straně vozíku a pozoruje ho s výrazem vážného soucitu ve vousaté tváři.

Billy zazpíval další náboženskou píseň. Chodil a házel lopatou do rytmu s melodií. Většina náboženských písní měla dobré tempo. Každou chvíli se mu vracel strach, že na něj třeba zapomněli, že šichta už možná skončila a on tu dole zůstal sám; pak si jen připomněl postavu v rouchu, která tu s ním ve tmě stojí.

Znal spoustu náboženských písní. Od doby, kdy byl dost velký, aby dokázal tiše sedět, chodil každou neděli třikrát do modlitebny Bethesda. Liturgické zpěvníky byla drahé a ne všichni členové kongregace uměli číst; proto se každý učil slova písní nazpaměť.

Když dozpíval dvanáctou píseň, počítal, že uplynula hodina. To už určitě musí šichta končit, ne? Jenže odzpíval dalších dvanáct. Pak už bylo těžké udržet si přehled. Oblíbené písně zpíval dvakrát. Pracoval stále pomaleji a pomaleji.

Zpíval právě z plných plic „Z mrtvých On vstal“, když spatřil světlo. Práce se mu tak zautomatizovala, že se nezastavil, ale nabral další lopatu a se zpěvem ji nesl k vozíku, zatímco světlo zesílilo. Když náboženská píseň dospěla ke konci, opřel se o lopatu. Rhys Price ho pozoroval s lampou na opasku a podivným výrazem v zastíněném obličeji.

Billy si nedopřál pocit úlevy. Nehodlal Priceovi ukazovat, jak se cítí. Oblékl si košili a kalhoty, pak sundal z hřebíku nesvítící lampu a zavěsil si ji na opasek.

Price se zeptal: „Co se stalo s tvojí lampou?“

„Vy víte, co se stalo,“ odpověděl Billy a jeho hlas zněl podivně dospěle.

Price se otočil a vykročil chodbou zpátky.

Billy váhal. Pohlédl na opačnou stranu. Hned vedle vozíku zahlédl vousatou tvář a bledé roucho, ale postava zmizela jako myšlenka. „Děkuju ti,“ pronesl Billy do prázdné chodby.

Jak následoval Price, nohy ho tak bolely, že málem padal, ale bylo mu skoro jedno, jestli skutečně upadne. Opět viděl a šichta skončila. Brzy bude doma a lehne si.

Dorazili ke dnu důlní jámy a nastoupili do klece s dalšími horníky se začernalými obličeji. Tommy Griffiths mezi nimi nebyl, ale Lůj Hewitt ano. Zatímco čekali na signál seshora, Billy si všiml, že po něm pokukují s potutelnými úšklebky.

Hewitt prohodil: „Tak jakýpak to bylo první den, Dvojitej Billy?“

„Fajn, díky,“ odpověděl Billy.

Hewitt vypadal záludně: bezpochyby si pamatoval, že mu Billy řekl, že je hovado. Zeptal se: „Žádnej problém?“

Billy zaváhal. Oni očividně něco vědí. Chtěl, aby jim bylo jasné, že nepodlehl strachu. „Zhasnul mi kahan,“ odpověděl a jen tak tak udržel hlas, aby se netřásl. Pohlédl na Price, ale usoudil, že bude mužnější, když ho neobviní. „Bylo trošku těžký házet lopatou celej den ve tmě,“ dodal. Byl to hodně slabý výraz – mohli by si myslet, že jeho martyrium nebylo tak hrozné –, ale bylo to lepší než přiznat strach.

Promluvil jeden starší muž. Byl to John Jones Kramář – říkalo se mu tak proto, že jeho manželka vedla u nich doma obchůdek se smíšeným zbožím. „Celej den?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčil Billy.

John Jones pohlédl na Price a obořil se na něj: „Ty parchante, mělo to bejt jen na hodinu.“

Billyho podezření se potvrdilo. Všichni věděli, co se stalo, a vypadalo to, jako by něco podobného prováděli všem novým chlapcům. Jenže Price to udělal horší než obvykle.

Lůj Hewitt se šklebil. „Nebyls vyděšenej, Billíku, sám ve tmě?“

Přemýšlel o odpovědi. Všichni se na něj dívali, čekali, co řekne. Jejich potutelné úsměvy zmizely a zdálo se, že se trochu stydí. Rozhodl se říct pravdu. „Ano, byl jsem vyděšenej, ale nebyl jsem tam sám.“

Hewitt byl zmatený. „Nebyls tam sám?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Billy. „Byl se mnou Ježíš.“

Hewitt se hlasitě zachechtal, ale nikdo se k němu nepřidal. Jeho řehot se rozlehl do ticha a rázem skončil.

Ticho trvalo několik vteřin. Pak se ozvalo zařinčení kovu, klec sebou trhla a začala stoupat. Harry se odvrátil.

Od té doby mu říkali Billy s Ježíšem.

ČÁST PRVNÍ

MRAČNA SE STAHUJÍ

KAPITOLA DRUHÁ

Leden 1914

Hrabě Fitzherbert, věk dvacet osm let, známý rodině a přátelům jako Fitz, byl devátý nejbohatší muž v Británii.Pro získání svých obrovských příjmů neudělal vůbec nic. Prostě zdědil tisíce akrů půdy ve Walesu a Yorkshiru. Zemědělská půda vydělávala málo, ale pod ní se nacházelo uhlí a poskytnutím licencí na jeho těžbu Fitzův dědeček nesmírně zbohatl.

Bůh zcela zřejmě zamýšlel, aby Fitzherbertové panovali ostatním a aby žili patřičným stylem; Fitz měl ovšem pocit, že toho neučinil dost, aby ospravedlnil víru Boha v jeho osobu.

Jeho otec, předchozí hrabě, byl jiný. Původně námořní důstojník, po ostřelování Alexandrie v roce 1882 se stal admirálem, pak britským velvyslancem v Sankt Petěrburgu a nakonec ministrem ve vládě lorda Salisburyho. V roce 1906 konzervativci prohráli ve všeobecných volbách a Fitzův otec o pár týdnů později zemřel. Fitz si byl jistý, že jeho konec urychlilo, když viděl, jak vládu Jeho Veličenstva přebírají nezodpovědní liberálové jako David Lloyd George a Winston Churchill.

Fitz zaujal své místo ve Sněmovně lordů, horní komoře britského parlamentu, jako konzervativní peer. Mluvil dobře francouzsky a jakžtakž rusky a rád by se jednoho dne stal ministrem zahraničí své země. Liberálové naneštěstí vyhrávali ve volbách dál, tudíž šanci stát se ministrem zatím neměl.

Stejně nevýrazná byla i jeho vojenská kariéra. Studoval na Královské vojenské akademii v Sandhurstu a strávil tři roky u Velšských střelců, kde skončil jako kapitán. Po svatbě se vzdal dalšího působení v armádě, ale stal se čestným plukovníkem domobrany jižního Walesu. Čestný plukovník bohužel nikdy žádné medaile nezískal.

Ovšem něco, na co můžu být hrdý, jsem přesto dokázal, pomyslel si, když vlak supěl údolími jižního Walesu. Za dva týdny přijede do Fitzova venkovského sídla král. Jiří V. a Fitzův otec spolu v mládí sloužili na téže lodi. Nedávno král vyjádřil přání dozvědět se, co si myslí mladší muži, a Fitz zorganizoval diskrétní domácí dýchánek, na němž by se Jeho Veličenstvo s některými setkalo. Nyní byli Fitz a jeho manželka Bea na cestě do svého venkovského sídla, aby tu všechno připravili.

Fitz dodržoval tradice. Lidstvo nepoznalo nic dokonalejšího než útěšný řád s panovnickou rodinou, šlechtou, obchodníky a rolníky. Když se však nyní díval z okna vlaku, viděl hrozbu britskému způsobu života, která byla větší než cokoli, čemu země čelila za posledních sto let. Kdysi zelené stráně byly nyní poseté skvrnami řadových hornických domků připomínajícími šedočernou plíseň na rhododendronových listech. V těch špinavých chatrčích se vedou řeči o republikánství, ateismu a revoltě. Uplynulo asi tak století od doby, kdy francouzskou aristokracii sváželi na kárách pod gilotinu, a totéž by se mohlo stát tady, kdyby někteří ti umounění svalnatí horníci prosadili svou.

Já bych se ochotně vzdal příjmů z uhlí, říkal si v duchu Fitz, jen kdyby se Británie vrátila do prostších dob. Královská rodina byla silnou záštitou proti povstání. Jenže nadcházející návštěva Fitze naplňovala nejen hrdostí, ale také úzkostí. Když jde o královskou rodinu, každé přehlédnutí by mohlo být považováno za projev nedbalosti, a tudíž neúcty. Služebnictvo návštěvníků bude o každé podrobnosti tohoto víkendu vyprávět jinému služebnictvu, a tak se to dostane i ke sluchu jejich zaměstnavatelů: každá žena v londýnské společnosti se rychle dozví, jestli král dostal tvrdý polštář, shnilý brambor nebo špatnou značku šampaňského.

Na nádraží v Aberowenu čekal Fitzův rolls-royce Silver Ghost. S Beou po boku ho odvezli do jeho necelé dva kilometry vzdáleného venkovského sídla Tŷ Gwyn. Lehce, avšak vytrvale poprchávalo, jak už to ve Walesu chodívá.

„Tŷ Gwyn“ velšsky znamená Bílý dům, jenže to pojmenování znělo ironicky. Stejně jako všechno v této části světa i Fitzovo sídlo pokrývala vrstva uhelného prachu a kdysi bílé kamenné kvádry získaly tmavošedou barvu špinící sukně dam, jež se neopatrně otřou o zdi.

Byla to přesto nádherná stavba, a zatímco motor auta tiše předl po příjezdové cestě, Fitz se při pohledu na budovu dmul pýchou. Tŷ Gwyn – největší soukromé sídlo ve Walesu – mělo dvě stě místností. Když byl ještě malý, spočítal se svou sestrou Maud okna: napočítali jich pět set dvacet tři. Třípodlažní budovu, která lahodí oku, postavil jeho dědeček. Okna v přízemí byla vysoká a do rozlehlých recepčních místností vnikala spousta světla. V patře se nacházely tucty hostinských pokojů a v podkroví, jak prozrazovaly dlouhé řady vikýřových oken v příkré střeše, bezpočet malých pokojíků pro služebnictvo.

Zahrady o rozloze dvaceti hektarů patřily k Fitzovým potěšením. Osobně dohlížel na zahradníky a rozhodoval o vysazování a prořezávání stromů a keřů i o sázení rostlin do květináčů. „Dům vhodný pro královskou návštěvu,“ konstatoval, když auto zastavilo před velkolepým vchodem. Bea neodpověděla. Cestování ji přivádělo do špatné nálady.

Při vystupování z auta Fitze přivítal jeho pyrenejský horský pes Gelert – stvoření velké jako medvěd –, který mu olízal ruku a pak na oslavu příjezdu radostně poskakoval po nádvoří.

Fitz si ve své šatně svlékl cestovní oblečení a vzal si hnědý oblek z jemného tvídu. Potom prošel spojovacími dveřmi do Beiných pokojů.

Ruská služebná Nina vytahovala jehly ze zdobného kloboučku, který si Bea vzala na cestu. Fitz zahlédl Bein obličej v zrcadle u toaletního stolku a zachvělo se mu srdce. Vrátilo ho to o čtyři roky nazpět do tanečního sálu v Sankt Petěrburgu, kde poprvé spatřil tu neuvěřitelně krásnou tvář rámovanou plavými kadeřemi, jež se nedaly zcela zkrotit. Tehdy stejně jako nyní měla nasupený výraz, který ho podivně okouzloval. Vmžiku se rozhodl, že ze všech žen na světě si chce vzít právě tuto.

Nina byla ve středních letech a ruku měla nejistou – Bea služebnictvo často znervózňovala. Jak Fitz přihlížel, jedna jehlice píchla Beu do kůže na temeni a ona vykřikla.

Nina zbledla. „Je mi to strašně líto, Vaše Výsosti,“ omluvila se rusky.

Bea popadla z toaletního stolku kloboukovou jehlici a vrazila ji služebné do paže. „Abys viděla, jaké to je!“ vykřikla.

Nině vytryskly slzy a vyběhla z pokoje.

„Dovol, pomůžu ti,“ nabídl se chlácholivě Fitz.

Nenechala se ukonejšit. „Udělám to sama.“

Fitz přešel k oknu. Asi tucet zahradníků právě sestříhával keře, zarovnával okraje trávníků a uhrabával štěrkové cesty. Několik keřů kvetlo: růžová kalina, žlutý zimní jasmín, vilín a voňavý zimolez. Za zahradou se měkce klenula zelená horská stráň.

S Beou musel mít trpělivost a musel si připomínat, že je cizinka izolovaná v cizí zemi, daleko od rodiny a všeho, co je jí důvěrně známé. V prvních měsících manželství to bylo snadné, protože byl omámený tím, jak Bea vypadá a voní a jak jemnou má pleť. Nyní to od něj vyžadovalo úsilí. „Co kdyby sis odpočinula?“ navrhl. „Podívám se na Peela a paní Jevonsovou a zjistím, jak pokračují jejich plány.“ Peel byl majordomus a paní Jevonsová hospodyně. Řídit zaměstnance bylo úkolem Bey, ale králova návštěva Fitze znervózňovala, a tak uvítal výmluvu, aby se zapojil do příprav. „Až si odpočineš, všechno ti povím.“ Vytáhl z pouzdra doutník.

„Tady nekuř,“ požádala ho.

Vzal to jako souhlas a vykročil ke dveřím. Cestou se zastavil a prohodil: „Takhle se před králem a královnou chovat nebudeš, že ne? Mám na mysli, že nebudeš tlouct služebnictvo.“

„Netloukla jsem ji, jen jsem ji píchla jehlicí, aby si to pamatovala.“

Rusové takové věci dělali. Když si Fitzův otec stěžoval na lenost služebnictva na britském velvyslanectví v Sankt Petěrburgu, ruští přátelé mu vytkli, že je dost nebije.

Fitz namítl: „Panovníka by přivedlo do rozpaků, kdyby měl být svědkem něčeho takového. Jak jsem ti už říkal, v Anglii se to nedělá.“

„Když jsem byla malá, musela jsem se dívat, jak věší tři venkovany,“ odpověděla. „Matce se to nelíbilo, ale dědeček na tom trval. Říkal: ‚Tohle tě naučí trestat služebnictvo. Když je nezfackuješ nebo nezbičuješ za drobnou nedbalost a lenost, provedou nakonec větší prohřešky a skončí na šibenici.‘ Naučil mě, že shovívavost vůči nižším vrstvám je z dlouhodobého hlediska krutá.“

Fitz začal ztrácet trpělivost. Bea se vracela zpátky do dětství, kdy byla neomezeně bohatá a požitkářská, obklopená zástupy poslušných sluhů a tisíci spokojených vesničanů. Kdyby její nemilosrdný, schopný dědeček ještě žil, mohl ten život pokračovat; jenže Bein otec-alkoholik a její slabošský bratr Andrej, který pořád jen prodával dřevo a nestaral se o opětovné vysázení lesů, rodinné jmění rozházeli. „Časy se změnily,“ upozornil ji Fitz. „Žádám tě – přikazuju ti –, abys mě před králem neztrapňovala. Doufám, že se vyjadřuju naprosto jasně.“ Vyšel ven a zavřel dveře.

Ubíral se širokou chodbou a cítil se podrážděně a poněkud smutně. Když se vzali, takové rozepře mu nešly do hlavy a velmi jich litoval; nyní si na ně už zvykl. Jsou všechna manželství taková? Nevěděl.

Vysoký sluha leštící kliku se napřímil a zůstal stát zády ke stěně se sklopenýma očima, jak bylo služebnictvo v Tŷ Gwyn poučené učinit, když kolem prochází hrabě. V některých vznešených domech se zaměstnanci museli postavit čelem ke stěně, ale Fitz si myslel, že to je příliš feudální. Poznal tohoto muže, viděl ho hrát kriket při zápasu mezi zaměstnanci Tŷ Gwyn a aberowenskými horníky. Byl to dobrý pálkař-levák. „Morrisone,“ požádal ho Fitz, který si vzpomněl na jeho jméno, „povězte Peelovi a paní Jevonsové, ať za mnou přijdou do knihovny.“

„Jak si přejete, můj lorde.“

Fitz sestoupil po širokém schodišti. Beu si vzal, protože ho okouzlila, ale měl k tomu i racionální motiv. Snil o založení velké anglo-ruské dynastie, která by panovala obrovským oblastem, podobně jako po staletí panovala částem Evropy dynastie habsburská.

K tomu však potřeboval dědice. Beina nálada znamenala, že dnes večer nebude v jejím loži vítán. Mohl by si to prosadit, jenže to nikdy nebylo moc uspokojivé. Od posledně uplynulo už pár týdnů. Nepřál si za manželku ženu, která by po tom vulgárně dychtila, ale na druhou stranu dva týdny jsou moc.

Sestra Maud zůstávala ve třiadvaceti stále svobodná. Kromě toho každé její dítě by nejspíš vychovávala nějaká fanatická socialistka, která by rodinné jmění rozházela za tisk revolučních traktátů.

Oženil se před třemi roky a nyní si začínal dělat starosti. Bea otěhotněla jen jednou, loni, ale ve třetím měsíci potratila. Stalo se to po jedné hádce. Fitz zrušil plánovaný výlet do Sankt Petěrburgu a Bea se strašně rozrušila a plakala, že chce domů. Fitz si dupnul – muž koneckonců nemůže nechat manželku, aby mu diktovala –, když však potom potratila, pociťoval výčitky, že se to stalo jeho vinou. Kdyby jen znovu otěhotněla, určitě by zajistil, aby ji nic nerozčílilo, dokud se dítě nenarodí.

Odsunul tuto starost ve své mysli do pozadí a odebral se do knihovny, kde se posadil k psacímu stolu vykládanému kůží, aby si sepsal seznam úkolů.

Pár minut poté se dostavil Peel s jednou služebnou. Majordomus byl mladší syn rolníka a na jeho pihovatém obličeji a šedohnědých vlasech zůstávalo cosi venkovského, přestože celý pracovní život strávil jako sluha v Tŷ Gwyn. „Pani Jevonsový je bídně, můj lorde,“ oznámil. Fitz se už dávno nesnažil opravovat nespisovné vyjadřování velšského služebnictva. „Žaludek,“ dodal Peel truchlivě.

„Ušetřete mě podrobností.“ Fitz pohlédl na služebnou, hezkou, asi dvacetiletou dívku. Její obličej mu byl nejasně povědomý. „Kdo je tohle?“

Dívka promluvila sama. „Ethel Williamsová, můj lorde. Jsem pomocnice paní Jevonsové.“ Měla zpěvavý přízvuk obyvatel jihovelšských údolí.

„Hm, Williamsová, vypadáte moc mladá na to, abyste zastávala práci hospodyně.“

„Jestli vaše lordstvo dovolí, paní Jevonsová říkala, že patrně povoláte hospodyni z Mayfair, ale doufá, že bych vás zatím mohla uspokojit.“

Neobjevil se jí v oku ohýnek, když mluvila o jeho uspokojení? Třebaže se vyjadřovala s náležitou úctou, vypadala troufale. „Dobrá,“ přikývl Fitz.

Williamsová měla v jedné ruce tlustý zápisník a ve druhé dvě tužky. „Navštívila jsem paní Jevonsovou v jejím pokoji a ona se cítila natolik dobře, že se mnou všechno probrala.“

„Proč máte dvě tužky?“

„Pro případ, že se jedna zlomí,“ odpověděla a zamrkala.

Služebné nemají na hraběte mrkat, ale Fitz se na ni musel usmát. „Tak dobře,“ přikývl znovu. „Povězte mi, co jste si do toho notesu zapsala.“

„Tři témata,“ odpověděla. „Hosté, služebnictvo a zásobování.“

„Výborně.“

„Z dopisu vašeho lordstva jsme vyrozuměli, že hostů bude dvacet. Většinou si přivedou pár osobních sloužících, řekněme v průměru dva, to znamená dalších čtyřicet osob do pokojů pro služebnictvo. Všichni dorazí v sobotu a odjedou v pondělí.“

„Správně.“ Fitze ovládla směsice potěšení a obav podobná pocitům, jaké měl před prvním vystoupením ve Sněmovně lordů: byl vzrušený, že to dělá, a zároveň měl obavy, jestli to dělá dobře.

Williamsová pokračovala: „Jejich Veličenstva budou naprosto zřejmě ubytována v Egyptském apartmá.“

Fitz přikývl. Bylo to největší apartmá. Tapety na stěnách obsahovaly ozdobné motivy z egyptských chrámů.

„Paní Jevonsová navrhla, které další pokoje by se měly otevřít, a já jsem je tady sem napsala.“

Výraz „tady sem“ používají místní, je to nadbytečné a znamená to naprosto totéž jako „tady“. Fitz ji vyzval: „Ukažte mi to.“

Obešla psací stůl a položila před něj otevřený zápisník. Domácí služebnictvo mělo za povinnost jednou týdně se koupat, takže nepáchla tak hrozně, jak většinou zapáchají pracující vrstvy. Ve skutečnosti její teplé tělo vonělo po květinách. Možná krade Beino voňavé mýdlo. Přečetl si její seznam. „V pořádku,“ souhlasil. „Hosty do pokojů rozdělí princezna – může na to mít velmi vyhraněné názory.“

Williamsová otočila stránku. „Tady je seznam dalších potřebných posil: šest děvčat do kuchyně na čištění zeleniny a mytí nádobí; dva muži s čistýma rukama na pomoc při obsluhování u stolu; tři další pokojské a tři chlapci na čištění bot a nošení svící.“

„Víte, kde je seženeme?“

„Ovšem, můj lorde, mám seznam místních lidí, kteří tu už pracovali, a pokud by to nestačilo, požádáme je, aby doporučili další.“

„Upozorňuju vás, žádné socialisty,“ poznamenal úzkostlivě Fitz. „Mohli by se pokusit královi vykládat o zlech kapitalismu. S Velšany člověk nikdy neví.“

„Samozřejmě, můj lorde.“

„A co zásoby potravin?“

Otočila na další stránku. „Tohle potřebujeme na základě zkušeností z předchozích společenských podniků.“

Fitz pohlédl na seznam: sto bochníků chleba, dvacet tuctů vajec, deset galonů smetany, sto liber slaniny, šest pytlů brambor… Začal se nudit. „Neměli bychom to nechat, než princezna rozhodne, jaká jídla se budou podávat?“

„Tohle všechno musí přijít z Cardiffu,“ odpověděla Williamsová. „Obchody v Aberowenu by si s takovými objednávkami neporadily. Dokonce i cardiffští dodavatelé to potřebujou vědět předem, aby mohli na ten den zajistit dostatečné množství zboží.“

Měla pravdu. Byl rád, že to má na starosti právě ona. Měla schopnost plánovat dopředu – uvědomoval si, že to je vzácná vlastnost. „Někoho takového, jako jste vy, bych potřeboval u svého pluku,“ prohodil.

„Nemůžu chodit v zelené, nejde mi k pleti,“ odpověděla přidrzle.

Majordomus vypadal pohoršeně. „No tak, no tak, Williamsová, jen žádný ty vaše drzosti.“

„Prosím za prominutí, pane Peele.“

Fitz cítil, že je to jeho vina, neboť sám mluvil nejapně. Její opovážlivost mu však vůbec nevadila. Dívka se mu vlastně dost líbila.

Peel ho informoval: „Kuchař si dovolil předložit pár návrhů na menu, můj lorde.“ Podal Fitzovi upatlaný list papíru popsaný kuchařovým pečlivým, dětským písmem. „Bohužel je moc brzo na jarní jehně, ale můžeme z Cardiffu dostat spoustu čerstvejch ryb na ledu.“

„Tohle se hodně podobá tomu, co jsme měli na našem loveckém večírku v listopadu,“ poznamenal Fitz. „Na druhou stranu se při této příležitosti nebudeme pokoušet o žádné novoty – lépe držet se vyzkoušených pokrmů.“

„Přesně tak, můj lorde.“

„A teď vína.“ Zvedl se. „Pojďme do sklepa.“

Peel vypadal překvapeně. Hrabě do sklepa často nechodil.

Fitz si kdesi v duchu pohrával s myšlenkou, kterou si ani nechtěl připustit. Zaváhal a pak řekl: „Williamsová, pojďte také, uděláte si poznámky.“

Majordomus přidržel dveře a Fitz vyšel z knihovny a vydal se po zadním schodišti dolů. V suterénu se nacházela kuchyně a jídelna pro služebnictvo. Etiketa zde byla odlišná, a když Fitz procházel, služky dělaly pukrle a leštiči bot se hluboce ukláněli.

Vinný sklep se nacházel v druhém podzemním patře. Peel otevřel dveře a řekl: „S vaším dovolením půjdu napřed.“ Fitz přikývl. Peel škrtl sirkou, zapálil svíčku v lampě na stěně a pak začal sestupovat po schodech. Dole rozsvítil další lampu.

Fitz měl skromný sklep, asi dvanáct tisíc lahví, z nichž většinu sem uložili jeho otec a děd. Převládalo šampaňské, portské a rýnské, menší množství představoval klaret a bílé burgundské. Fitz nebyl žádný velký milovník vína, ale sklep měl rád, protože mu připomínal otce. „Vinný sklep vyžaduje pořádek, prozíravost a dobrý vkus,“ říkával starý pán. „To jsou ctnosti, které Británii proslavily.“

Fitz chtěl králi podávat samozřejmě nejlepší vína, ale ta bylo zapotřebí posoudit. Šampaňské bude Perrier-Jouët, nejdražší, ale který ročník? Zralé šampaňské, staré dvacet či třicet let, bylo méně šumivé a mělo výraznější chuť, ale na mladších ročnících bylo cosi přitažlivě lahodného. Namátkově vzal z police jednu láhev. Byla zašpiněná od prachu a pavučin. K otření viněty použil bílý kapesník z náprsní kapsy saka. V matném světle svíčky stále nemohl rozpoznat datum. Ukázal láhev Peelovi a ten si nasadil brýle.

„Osmnáct set padesát sedm,“ přečetl majordomus.

„Bože můj, tohle si pamatuju,“ zvolal Fitz. „První ročník, který jsem kdy ochutnal, a patrně ten nejlepší.“ Uvědomoval si přítomnost služky, která se k němu nakláněla a hleděla na láhev o mnoho let starší než ona. K jeho ohromení mu dívčina blízkost málem vyrážela dech.

„Obávám se, že sedmapadesátej ročník má nejlepší dobu už za sebou,“ soudil Peel. „Směl bych doporučit osmnáct set devadesát dva?“

Fitz pohlédl na jinou láhev, zaváhal a rozhodl se. „V tomhle světle nemůžu nic přečíst,“ prohlásil. „Přinesl byste mi lupu, Peele?“

Peel se vydal po kamenných schodech nahoru.

Fitz pohlédl na Williamsovou. Chystal se udělat něco pošetilého, ale nedokázal se zastavit. „Jste vy to ale hezké děvče,“ řekl.

„Děkuju vám, můj lorde.“

Tmavé kadeře jí vykukovaly zpod čapky. Dotkl se jejích vlasů. Věděl, že toho bude litovat. „Slyšela jste někdy o droit du seigneur?“ Slyšel chraplavé zabarvení vlastního hlasu.

„Jsem Velšanka, ne Francouzka,“ odpověděla s opovážlivým zvednutím brady, které už považoval za charakteristické.

Sjel rukou z vlasů až na její šíji a pohlédl jí do očí. Opětovala mu pohled s troufalou sebejistotou. Znamená však její výraz, že chce, aby šel ještě dál – nebo že je připravená ztropit ponižující scénu?

Uslyšel těžké kroky na sklepních schodech. Peel se vracel. Fitz od služebné odstoupil.

Překvapila Fitze zachichotáním. „Vypadáte tak provinile!“ smála se. „Jako školák.“

Peel se objevil v mdlém světle svíčky a na stříbrném tácku mu podával zvětšovací sklo se slonovinovou rukojetí.

Fitz se snažil dýchat normálně. Vzal si lupu a začal opět zkoumat láhve s vínem. Dával si pozor, aby nepohlédl Williamsové do očí.

Bože můj, pomyslel si, to je ale neobyčejné děvče!

{ II }

Ethel Williamsová se cítila plná energie. S ničím si nedělala hlavu; dokázala vyřešit každý problém, poradit si s každou překážkou. Když se podívala do zrcadla, viděla, že jí pleť září a oči jiskří. Po nedělní návštěvě modlitebny to komentoval otec se svým obvyklým sarkastickým humorem. „Jsi veselá,“ poznamenal. „Přišla jsi snad k nějakým prachům?“

Po dlouhých chodbách v Tŷ Gwyn nechodila, ale běhala. Každý den plnila další stránky zápisníku nákupními seznamy, rozpisy práce služebnictva, harmonogramy sklízení ze stolů a opětného prostírání a číslicemi: počty polštářů, váz, ubrousků, svíček, lžic…

Byla to její velká příležitost. Navzdory svému mládí pracuje jako hospodyně v době královské návštěvy. Paní Jevonsová nevypadala na to, že by vstala z lůžka, a tak na Ethel spočívala veškerá odpovědnost za přípravu Tŷ Gwyn na příchod krále a královny. Vždy měla pocit, že by dokázala vyniknout, jen kdyby dostala příležitost; jenže v přísné hierarchii služebnictva se naskýtalo málo možností ukázat, že jste lepší než ostatní. Náhle se však taková příležitost objevila a Ethel byla rozhodnutá ji využít. Churavá paní Jevonsová potom třeba dostane méně náročnou práci a Ethel se stane hospodyní s dvakrát vyšší mzdou, než má dosud, a se svou vlastní ložnicí a obývacím pokojíkem v části domu vyhrazené pro služebnictvo.

Ovšem tak daleko zatím nedospěla. Hrabě byl očividně s její prací spokojen a rozhodl se, že nepovolá hospodyni z Londýna, což Ethel považovala za velký kompliment; s obavami si však uvědomovala, že je pořád ještě čas na ono drobné nedopatření, fatální chybu, která všechno zhatí: špinavý jídelní talíř, přetékající žumpa, mrtvá myš ve vaně. A pak se hrabě bude hněvat.

V sobotu ráno, kdy měl král s královnou dorazit, prošla všechny hostinské pokoje a ujistila se, že krby jsou roztopené a polštáře natřepané. V každém pokoji voněla aspoň jedna váza s květinami donesenými téhož rána ze skleníku. Na každém psacím stole ležel dopisní papír s hlavičkou Tŷ Gwyn. Na mytí byly připraveny ručníky, mýdlo a voda. Starý hrabě neměl rád moderní vodovodní rozvody a Fitz se ještě nedostal k tomu, aby nainstaloval tekoucí vodu do všech pokojů. V domě se stovkou ložnic se nacházely jen tři splachovací záchody, a tak většina pokojů potřebovala také nočníky. Na odstranění zápachu měli hosté k dispozici směs vonných látek z různých květin podle vlastního receptu paní Jevonsové.

Král s doprovodem měl dorazit v době odpoledního čaje. Hrabě na ně bude čekat na nádraží v Aberowenu. Tam se bezpochyby shromáždí davy lidí v naději, že zahlédnou krále a královnu, ale ti se s nimi v tuto chvíli nesetkají. Fitz je odveze do sídla velkým uzavřeným rolls-roycem. Králův osobní asistent sir Alan Tite a zbytek královského doprovodu budou následovat se zavazadly na řadě vozů tažených koňmi. Před Tŷ Gwyn se po obou stranách příjezdové cesty už shromažďovala čestná stráž – prapor Velšských střelců.

Královský pár se poddaným ukáže v pondělí dopoledne. Před odjezdem na nádraží plánovali cestu okolními vesnicemi v otevřeném voze se zastávkou na radnici v Aberowenu, kde se setkají se starostou a radními.

Ostatní hosté začali přijíždět kolem poledne. Peel stál v hale: určoval služky, které je odváděly do pokojů, a sluhy, kteří jim odnášeli zavazadla. Jako první dorazili Fitzův strýc a teta, vévoda a vévodkyně ze Sussexu. Vévoda byl králův bratranec a byl pozván, aby se panovník cítil uvolněněji. Vévodkyně byla Fitzova teta, a jako většina rodinných příslušníků se i ona hluboce zajímala o politiku. Její salon v londýnském sídle navštěvovali ministři.

Vévodkyně informovala Ethel, že král Jiří V. je poněkud posedlý hodinami a nesnáší, když různé hodiny v domě ukazují různý čas. Ethel v duchu zaklela: v Tŷ Gwyn je víc než sto hodin. Vypůjčila si kapesní hodinky paní Jevonsové a začala všechny hodiny v domě seřizovat na tentýž čas.

V malé jídelně narazila na hraběte. Stál u okna a vypadal rozrušeně. Ethel si ho chvíli pozorně prohlížela. Pohlednějšího muže v životě neviděla. Jeho bledý obličej v měkkém zimním slunečním světle vypadal jako vytesaný z bílého mramoru. Měl hranatou bradu, vysoké lícní kosti a rovný nos. Vlasy byly tmavé, ale oči měl zelené, což byla neobvyklá kombinace. Žádný vous, knír ani licousy neměl. Proč by se takový obličej měl zakrývat vousy, pomyslela si Ethel.

Zachytil její pohled. „Právě mi říkali, že král má v pokoji rád mísu pomerančů!“ oznámil jí. „A v tomhle zatraceném domě není ani jeden pomeranč.“

Ethel se zachmuřila. V tomto období nebude mít v Aberowenu pomeranče žádný obchodník s potravinami – jejich zákazníci by si takový přepych nemohli dovolit. Totéž platilo o každém městě v údolích jižního Walesu. „Kdybych směla použít telefon, mohla bych promluvit s pár obchodníky s ovocem a zeleninou v Cardiffu,“ nadhodila. „Mohli by i v téhle roční době pomeranče mít.“

„Jak je ale dostaneme sem?“

„Požádám obchod, aby strčili košík do vlaku.“ Pohlédla na hodiny, které seřizovala. „Při troše štěstí ty pomeranče dorazí ve stejnou dobu jako král.“

„To je ono,“ souhlasil. „Přesně tohle uděláme.“ Zadíval se jí přímo do očí. „Jste podivuhodná,“ řekl. „Nejsem si jistý, jestli jsem se někdy setkal s dívkou, jako jste vy.“

Opětovala jeho pohled. V posledních dvou týdnech takhle promluvil už několikrát, příliš důvěrně a poněkud vášnivě. Ethel z toho měla zvláštní pocit, jakousi znepokojivou radost, jako by se mělo stát něco nebezpečně vzrušujícího. Připomínalo jí to okamžik v pohádce, kdy princ vstoupí do zakletého zámku.

Kouzlo okamžiku přerušilo zaskřípání kol venku na příjezdové cestě. Pak se ozval důvěrně známý hlas. „Peele! Jak ráda vás vidím.“

Fitz vyhlédl z okna. Na tváři se mu objevil legrační výraz. „Ach ne,“ povzdechl si. „Sestra!“

„Vítejte doma, lady Maud,“ ozval se Peelův hlas. „I když jsme vás nečekali.“

„Hrabě mě zapomněl pozvat, ale já jsem stejně přijela.“

Ethel potlačila úsměv. Fitz miloval svou kurážnou sestru, ale jen těžko ji zvládal. Její politické názory byly děsivě liberální: byla sufražetka, militantní bojovnice za rozšíření hlasovacího práva na ženy. Ethel považovala Maud za úžasnou – je to přesně taková svobodomyslná žena, jakou by byla ráda i Ethel.

Fitz vyšel z místnosti a Ethel ho následovala do haly, impozantního prostoru vyzdobeného v gotickém stylu, který milovali viktoriáni, jako byl Fitzův otec: tmavé obložení, silně vzorované tapety a vyřezávaná dubová křesla připomínající středověké trůny. Maud vcházela do dveří. „Fitzi, miláčku, jak se máš?“

Maud byla vysoká jako její bratr a byli si podobní, ale ostře řezané rysy, díky nimž hrabě připomínal sochu boha, nebyly na ženě tak lichotivé a Maud byla spíš nápadná než krásná. V protikladu k obvyklé představě, že feministky vypadají jako hastroši, byla Maud elegantně oblečená – měla na sobě úzkou sukni až ke kotníkům, tmavomodrý plášť s velkým opaskem a vysokými manžetami a klobouk s dlouhým ptačím pérem přišpendleným vepředu jako plukovní prapor.

Doprovázela ji teta Herm. Lady Hermia byla další Fitzova teta. Na rozdíl od své sestry, která si vzala bohatého vévodu, Hermia se provdala za rozhazovačného barona, který zemřel mladý a na mizině. Když před deseti lety rodiče Fitze a Maud v rozpětí pár týdnů po sobě skonali, teta Herm se přistěhovala, aby se starala o třináctiletou Maud. Nadále působila jako Maudin poněkud neúčinný doprovod ve společnosti.

„Co tu děláš?“ zeptal se Fitz Maud.

„Povídala jsem ti, že se mu to nebude líbit, drahoušku,“ zamumlala teta Herm.

„Nemůžu tu nebýt, když přijede král,“ odpověděla Maud. „Bylo by to neuctivé.“

Fitzův laskavý tón předstíral rozčílení. „Nechci, abys králi vykládala něco o ženských právech.“

Ethel si pomyslela, že se Fitz nemusí znepokojovat. Maud navzdory svým radiálním politickým názorům uměla mocným mužům lichotit a flirtovat s nimi; dokonce i Fitzovi konzervativní přátelé ji měli rádi.

„Můj plášť, prosím, Morrisone,“ požádala Maud. Rozepnula knoflíky a dovolila sluhovi, aby jí z pláště pomohl. „Zdravím, Williamsová, jak se vede?“ pozdravila Ethel.

„Vítejte doma, paní,“ usmála se Ethel. „Budete si přát Gardéniové apartmá?“

„Děkuju, ten výhled miluju.“

„Nechcete se naobědvat, než pokoj připravím?“

„Ano, prosím, mám hlad jako vlk.“

„Oběd podáváme v klubovém stylu, protože hosté přijíždějí v různou dobu.“ Klubový styl znamenal, že hosté byli obslouženi, kdykoli přišli do jídelny, jako v pánském klubu nebo v restauraci, a nikoli společně. Dnes byl neokázalý oběd: teplá polévka mulligatawny, studená masa a uzená ryba, nadívaný pstruh, jehněčí žebírka, pár dezertů a sýry.

Ethel podržela dveře a následovala Maud a Hermu do velké jídelny. Právě tam obědvali bratranci von Ulrichovi. Mladší Walter von Ulrich byl pohledný a okouzlující a v Tŷ Gwyn zřejmě pobýval s potěšením. Robert byl puntičkář: v pokoji už narovnal obraz na stěně, požádal o další polštáře a zjistil, že v kalamáři na psacím stole není inkoust – přehlédnutí, jež přimělo Ethel k utrápeným úvahám, co dalšího mohla opomenout.

Když dámy vešly, oba muži se postavili. Maud šla přímo k Walterovi a oslovila ho: „Vy jste se od svých osmnácti vůbec nezměnil! Pamatujete se na mě?“

Obličej se mu rozzářil. „Pamatuju, i když vy jste se od svých třinácti změnila.“

Podali si ruce a pak ho Maud políbila na obě tváře, jako by patřil do rodiny. „V tom věku jsem k vám chovala nejhlubší holčičí city,“ pronesla s překvapující otevřeností.

Walter se usmál. „Vy jste zase velice uchvacovala mě.“

„Ovšem vždycky jste se choval, jako bych byla otravný malý dotěra!“

„Musel jsem své city skrývat před Fitzem, který vás chránil jako hlídací pes.“

Teta Herm zakašlala, aby naznačila nesouhlas s tak bezprostředními důvěrnostmi. Maud mladého muže představila: „Teti, tohle je pan Walter von Ulrich, Fitzův bývalý spolužák, a jezdíval sem na prázdniny. Nyní pracuje jako diplomat na německém velvyslanectví v Londýně.“

Walter ji doplnil: „Dovolte, abych vám představil svého bratrance hraběte Roberta von Ulricha. Je vojenským atašé na rakouském velvyslanectví.“

Ve skutečnosti byli bratranci z druhého kolena, jak Peel s vážností vysvětlil Ethel: jejich dědečkové byli bratři. Mladší si vzal jednu německou dědičku a odjel z Vídně do Berlína, a tak se stalo, že Walter je Němec, zatímco Robert je Rakušan. Peel s oblibou uváděl takové věci na pravou míru.

Všichni se posadili. Ethel přidržela židli tetě Hermě. „Budete si přát polévku mulligatawny, lady Hermie?“ zeptala se.

„Ano, prosím, Williamsová.“

Ethel kývla na sluhu, který přistoupil k příborníku, kde se ve varnici přihřívala polévka. Když se Ethel ujistila, že nově příchozím nic nechybí, tiše se odebrala připravit jim pokoje. Ještě než za sebou zavřela dveře, uslyšela Waltera von Ulricha: „Pamatuju se, jak jste měla ráda hudbu, lady Maud. Právě jsme si povídali o ruském baletu. Co si myslíte o Ďagilevovi?“

Málokterý muž se zeptá ženy na její názor. Tohle se bude Maud líbit. Jak Ethel spěchala po schodech dolů, aby sehnala pár děvčat na poslední úklid pokojů, pomyslela si: ten Němec je docela šaramantní.

{ III }

Před vchodem do jídelny v Tŷ Gwyn se nacházel předpokoj se sochami. Hosté se tu shromažďovali před večeří. Fitz se o umění moc nezajímal – tohle všechno nasbíral dědeček –, ale sochy poskytovaly lidem námět k hovoru, zatímco čekali na večeři.

Fitz si povídal s tetou vévodkyní a přitom se úzkostlivě rozhlížel po mužích ve fraku a ženách v dlouhých róbách a s diadémy ve vlasech. Protokol vyžadoval, aby zde byli všichni hosté dřív, než vejde král s královnou. Kde je Maud? Přece nezpůsobí žádný incident! Ne, tady je, v purpurově červených hedvábných šatech a s matčinými diamanty; živě se baví s Walterem von Ulrichem.

Fitz a Maud si vždycky byli blízcí. Otec byl vzdálený hrdina, matka jeho nešťastný následovník; obě děti dostávaly potřebnou lásku jedno od druhého. Po smrti rodičů se k sobě ve svém žalu přimkli ještě víc. Fitzovi bylo tehdy osmnáct a snažil se malou sestřičku před krutým světem chránit. Ona ho na oplátku zbožňovala. V dospělosti se stala svobodomyslnou, zatímco on věřil, že jako hlava rodiny má nad ní pravomoci. Vzájemná láska se však ukázala tak silná, že jejich rozdílné názory zatím vždy překonala.

Maud právě směrovala Walterovu pozornost na bronzového Amora. Na rozdíl od Fitze měl pro takové věci porozumění. Fitz se modlil, aby celý večer mluvila o umění, a nikoli o ženských právech. Jiří V. nenávidí liberály, to ví každý. Panovníci většinou bývali velice konzervativní, ale okolnosti tuto královu antipatii ještě vyostřily. Nastoupil na trůn uprostřed politické krize. Liberální premiér H. H. Asquith – se silnou podporou veřejného mínění – ho proti jeho vůli donutil omezit pravomoci Sněmovny lordů. Toto ponížení ho stále ještě naplňovalo hořkostí. Jeho Veličenstvo vědělo, že Fitz jako konzervativní peer ve Sněmovně lordů do posledního okamžiku proti takzvané reformě bojoval. Pokud by mu však Maud dnes večer vnucovala své názory, nikdy by to Fitzovi neodpustil.

Walter pracoval v nízké diplomatické hodnosti, avšak jeho otec patřil k nejstarším císařovým přátelům. Robert měl také dobré styky: měl blízko k arcivévodovi Františku Ferdinandovi, dědici trůnu rakousko-uherské říše. Další host, který se dostal do vysoké společnosti, byl mladý Američan, právě rozmlouvající s vévodkyní. Jmenoval se Gus Dewar a jeho otec, senátor, byl důvěrným poradcem amerického prezidenta Woodrowa Wilsona. Fitz měl pocit, že se mu skutečně podařilo shromáždit skupinu mladých mužů představujících budoucí vládnoucí elitu. Doufal, že krále potěší.

Gus Dewar byl přívětivý, ale cítil se nesvůj. Hrbil se, jako by byl raději menší a méně nápadný. Vypadal nejistě, avšak ke každému se choval mile a zdvořile. „Američani se zajímají spíš o domácí záležitosti než o zahraniční politiku,“ vykládal vévodkyni. „Ovšem prezident Wilson je liberál a jako takový rozhodně sympatizuje spíš s demokraciemi, jako je Francie a Británie, než s autoritářskými monarchiemi typu Rakouska a Německa.“

V tom okamžiku se otevřely dvoukřídlé dveře, místnost ztichla a král s královnou vešli dovnitř. Princezna Bea udělala pukrle, Fitz se uklonil a všichni ostatní následovali. Nastala chvilka poněkud rozpačitého ticha, protože nikdo nesměl promluvit, dokud někdo z královského páru něco neřekne. Nakonec král prohodil k Bee: „Víte, v tomhle domě jsem byl už před dvaceti lety,“ a lidé se začali uvolňovat.

Král je vkusný člověk, pomyslel si Fitz, když obě dvojice společensky konverzovaly. Vous a knír měl pečlivě přistřižené. Vlasy mu ustupovaly, ale přesto mu jich zůstávalo dost, aby je učesal s pěšinkou rovnou jako podle pravítka. Dokonale padnoucí večerní oblečení jeho štíhlé postavě slušelo: na rozdíl od svého otce Eduarda VII. se dobrému jídlu a pití nikterak neoddával. Odpočinek nacházel v zálibách, které vyžadovaly preciznost: rád sbíral poštovní známky a pečlivě je lepil do alb. Tímto koníčkem si vysloužil posměch neuctivých londýnských intelektuálů.

Královna byla impozantnější postava s šedivějícími kadeřemi a přísnou linkou úst. Měla nádherné poprsí, značně odhalené díky neobyčejně hlubokému výstřihu, který odpovídal současnému diktátu módy. Byla dcera německého prince. Původně byla zasnoubená se starším bratrem Jiřího Albertem, ale ten před svatbou zemřel na zápal plic. Když se Jiří stal dědicem trůnu, převzal i bratrovu snoubenku, což někteří lidé považovali za poněkud středověké řešení.

Bea se nacházela ve svém živlu. Měla na sobě svůdné šaty z růžového hedvábí a plavé kadeře měla dokonale načesané tak, aby vypadaly poněkud rozcuchaně, jako by ji někdo náhle vyrušil při tajném líbání. Živě krále bavila. Vycítila, že bezduché tlachání by Jiřího V. nijak neokouzlilo, a tak mu vykládala, jak Petr Veliký vybudoval ruské námořní síly, a král se zájmem přikyvoval.

Ve dveřích jídelny se objevil Peel s dychtivým výrazem v pihovatém obličeji. Zachytil Fitzův pohled a důrazně kývl hlavou. Fitz oslovil královnu: „Směl bych vás doprovodit ke stolu, Vaše Veličenstvo?“

Opřela se o jeho rámě. Za nimi se postavil král s Beou zavěšenou v podpaží a zbytek společnosti se seřadil do dvojic podle protokolu. Když byli všichni připraveni, vešli v průvodu do jídelny.

„To je krása,“ zamumlala královna, když spatřila stůl.

„Děkuju vám,“ řekl Fitz a v duchu si oddechl úlevou. Bea odvedla skvělou práci. Nad dlouhým stolem visely tři lustry. Jejich odraz se třpytil v křišťálových sklenicích u každého místa. Všechny příbory byly zlaté, stejně jako slánky a pepřenky a dokonce i krabičky na zápalky pro kuřáky. Na bílém ubrusu ležely růže ze skleníku a jako závěrečnou dramatickou tečku nechala Bea na lustry zavěsit křehké kapradiny, jež se spouštěly až k pyramidám hroznového vína na zlatých tácech.

Všichni se posadili, biskup pronesl modlitbu před jídlem a Fitz se uvolnil. Večeře, která dobře začala, téměř vždy pokračovala úspěšně. Víno a jídlo přivádějí lidi k jiným myšlenkám než k hledání nedostatků.

Menu začalo ruskými předkrmy, jako pozdrav Beině rodné zemi: blinčiky s kaviárem a se smetanou, trojúhelníkové toasty s uzenou rybou, krekry s nakládanými sledi, vše splachované šampaňským Perrier-Jouët 1892, které bylo vyzrálé a lahodné, jak Peel sliboval. Fitz pozoroval Peela a Peel nespouštěl oči z krále. Jakmile Jeho Veličenstvo odložilo příbor, Peel mu odnesl talíř a to byl signál pro sluhy, aby sklidili vše ostatní. Pokud některý host stále ještě hodoval, musel z úcty ke králi jídla zanechat.

Následovala polévka, hovězí se zeleninou, podávaná s jemným suchým Sherry Oloroso ze Sanlúcar de Barrameda. Rybu – mořský jazyk – doprovázel zralý Mersault Charmes; chutnal jako doušek zlata. K medailonkům z velšského jehněčího Fitz vybral Château Lafite 1870 – ročník 1875 stále ještě nebyl dost dobrý. Červené víno se podávalo i s následujícím parfaitem z husích jater a k závěrečnému masitému chodu, zapékaným křepelkám s hroznovým vínem.

Tohle všechno nesnědl nikdo. Muži si vzali, na co měli chuť, a ostatní nechali být. Ženy si ďobly do jednoho či dvou chodů. Mnoho talířů se vrátilo do kuchyně, aniž se jich někdo dotkl.

Následoval salát, zákusek, chuťovky a minidezerty. Nakonec princezna Bea diskrétně zvedla obočí na královnu, která odpověděla téměř neznatelným přikývnutím. Obě se zvedly, poté vstali i všichni ostatní, a dámy vyšly z jídelny.

Muži se opět posadili, sluhové přinesli krabice doutníků a Peel postavil králi k pravé ruce karafu s portským Fereira 1847. Fitz si vděčně zapálil doutník. Všechno proběhlo dobře. O králi bylo známo, že je nespolečenský a cítí se dobře pouze s kolegy námořníky, s nimiž sloužil na jedné lodi za starých dobrých časů u válečného námořnictva. Tohoto večera však byl okouzlující a nic špatného se nestalo. Dokonce i pomeranče dorazily.

Fitz už předtím hovořil s královým osobním tajemníkem a bývalým důstojníkem se staromódními licousy sirem Alanem Titem. Dohodli se, že zítra král stráví asi tak hodinu s každým z mužů, kteří se sešli u stolu; každý z nich má důvěrné znalosti o té či oné vládě. Dnes večer měl Fitz prolomit ledy konverzací na nějaké všeobecné politické téma. Odkašlal si a oslovil Waltera von Ulricha. „Waltře, my dva jsme kamarádi už dobrých patnáct roků – chodili jsme spolu na Eton.“ Obrátil se k Robertovi. „A tvého bratrance znám od dob, kdy jsme jako studenti sdíleli ve Vídni společný byt.“ Robert se usmál a přikývl. Fitz je měl rád oba: Robert byl tradicionalista jako Fitz; Walter, třebaže nebyl tak konzervativní, byl velmi inteligentní. „Teď zjišťujeme, že se mluví o válce mezi našimi zeměmi,“ pokračoval Fitz. „Existuje skutečně možnost takové tragédie?“

Walter odpověděl: „Kdyby řeči o válce mohly způsobit, že k ní dojde, pak ano, budeme bojovat, protože všichni se na to připravují. Je k tomu ale skutečně důvod? Já ho nevidím.“

Gus Dewar zvedl nesměle ruku. Fitz měl Dewara rád navzdory jeho liberálním politickým názorům. O Američanech se traduje, že jsou neomalení, ale tenhle byl zdvořilý a poněkud ostýchavý. Byl také překvapivě dobře informovaný. Nyní prohlásil: „Británie a Německo mají mnoho důvodů ke sporům.“

Walter se k němu obrátil: „Můžete mi uvést příklad?“

Gus vyfoukl doutníkový kouř. „Námořní soupeření.“

Walter přikývl. „Císař si nemyslí, že by německé loďstvo podle nějakého božího zákona mělo zůstávat věčně menší než britské.“

Fitz s obavami letmo pohlédl na krále. Ten miloval Královské válečné námořnictvo a mohl se snadno urazit. Na druhou stranu císař Vilém je jeho bratranec. Jiřího matka a Vilémův otec byli sourozenci, děti královny Viktorie. Fitzovi se ulevilo, když viděl, že se Jeho Veličenstvo shovívavě usmívá.

Walter pokračoval: „Tahle záležitost působila třenice v minulosti, ale poslední dva roky máme o velikostech našich námořních sil neformální dohodu.“

Dewar prohodil: „A co ekonomická rivalita?“

„Je pravda, že Německo prosperuje stále víc a víc a brzy může Británii a Spojené státy v hospodářské produkci dostihnout. Proč by to ale měl být problém? Německo je jedním z největších zákazníků Británie. Čím víc máme na utrácení, tím víc nakupujeme. Naše ekonomická síla je pro britské výrobce dobrá!“

Dewar to zkusil znovu. „Německo prý chce víc kolonií.“

Fitz opět letmo pohlédl na krále a přemýšlel, jestli mu nevadí, že konverzaci ovládají tito dva; Jeho Veličenstvo však zřejmě fascinovaně naslouchalo.

Walter odpověděl: „O kolonie se vedly války, dokonce i ve vaší vlasti, pane Deware. Dnes však jsme zřejmě schopni vyřešit takové hašteření bez výstřelů. Před třemi lety Německo, Velká Británie a Francie vedly spor o Maroko, ale ten se rozhodl bez války. A nedávno Británie a Německo dospěly k dohodě o ožehavém problému bagdádské železnice. Jestliže budeme prostě takto pokračovat i nadále, k žádné válce nedojde.“

Dewar řekl: „Odpustíte, jestli použiju termín německý militarismus?“

To byla trochu silná slova a Fitz sebou trhl. Walter zrudl, ale promluvil vyrovnaně. „Cením si vaší upřímnosti. Německé říši dominují Prusové, kteří sehrávají jakousi úlohu Angličanů ve Spojeném království Vašeho Veličenstva.“

Srovnávat Británii s Německem a Anglii s Pruskem bylo troufalé. Walter se pohybuje na samé hraně toho, co je ve zdvořilé konverzaci dovolené, pomyslel si stísněně Fitz.

Walter pokračoval: „Prusové mají silné vojenské tradice, ale bez důvodu do války nejdou.“

Dewar skepticky prohodil: „Takže Německo není agresivní.“

„Nejen to,“ potvrdil Walter. „Říkám vám, že Německo je jediná velmoc v kontinentální Evropě, která není agresivní.“

Kolem stolu to udiveně zašumělo a Fitz viděl, že král zvedl obočí. Dewar nechápavě zaklonil hlavu a zeptal se: „Jak to myslíte?“

Walterovo dokonalé chování a přívětivý tón obrousily hrany jeho provokativních slov. „Podívejte se nejprve na Rakousko,“ pokračoval. „Můj vídeňský bratranec Robert nepopře, že Rakousko-Uhersko by na jihovýchodě rádo rozšířilo své hranice.“

„Nikoli bezdůvodně,“ protestoval Robert. „Tato část světa, kterou Britové označují za Balkán, byla po staletí součástí Osmanské říše, ale osmanské panství se nyní hroutí a situace na Balkáně je nestabilní. Rakouský císař je přesvědčený, že je jeho svatou povinností udržet tam pořádek a křesťanské náboženství.“

„Přesně tak,“ přikývl Walter. „Jenže teritorium na Balkáně chce i Rusko.“

Fitz měl pocit, že má za úkol bránit ruskou vládu, možná kvůli Bee. „I oni k tomu mají dobré důvody,“ poznamenal. „Polovina jejich zahraničního obchodu směřuje přes Černé moře a pak úžinou do Středozemního moře. Rusko nemůže žádné velmoci dovolit, aby tuto úžinu ovládla tím, že získá území na východním Balkánu. Bylo by to jako smyčka utahovaná kolem hrdla ruského hospodářství.“

„Naprosto přesně,“ přikývl znovu Walter. „Když se obrátíme na západní konec Evropy, Francie má ambice sebrat Německu území Alsaska a Lotrinska.“

V tuto chvíli se naježil francouzský host Jean-Pierre Charlois. „Ukradená Francii před třiaačtyřiceti roky!“

„O tom se přít nebudu,“ odpověděl Walter klidně. „Řekněme, že Alsasko-Lotrinsko bylo roku 1871 připojeno k Německu po porážce Francie za prusko-francouzské války. Ať už bylo ukradeno nebo ne, jistě připustíte, Monsieur le Comte, že Francie chce toto území zpátky.“

„Přirozeně.“ Francouz se pohodlně opřel a usrkl portského.

Walter ještě neskončil: „I Itálie by si ráda vzala od Rakouska Trentinsko –“

„Kde většina lidí mluví italsky!“ vykřikl signor Falli.

„– plus velkou část dalmatského pobřeží –“

„Plného benátských lvů, katolických kostelů a římských sloupů!“

„– a Tyrolsko, provincii s dlouhou historií samostatné vlády, kde většina lidí mluví německy.“

„Strategická nutnost.“

„Zajisté.“

Fitz si uvědomil, jak chytře Walter mluvil. Nebyl hrubý, ale byl natolik diskrétně provokativní, že přiměl zástupce každé země, aby víceméně bojovným tónem potvrdili své teritoriální ambice.

Nyní Walter dodal: „Ale která nová území žádá Německo?“ Rozhlédl se kolem stolu, avšak nikdo nepromluvil. „Žádná,“ pronesl vítězně. „A jediná další velmoc v Evropě, jež může říct totéž, je Británie!“

Gus Dewar posunul dál karafu s portským a s výrazným americkým přízvukem přitakal: „Tohle je nejspíš pravda.“

Walter se pootočil: „Proč bychom se tedy, starý kamaráde Fitzi, měli někdy pouštět do války?“

{ IV }

V neděli ráno před snídaní poslala lady Maud pro Williamsovou.

Ethel musela potlačit podrážděné povzdechnutí. Měla strašně moc naspěch. Bylo časně, ale služebnictvo už pilně pracovalo. Než hosté vstanou, je zapotřebí vybrat popel ze všech kamen, znovu v nich rozdělat oheň a naplnit kbelíky uhlím. Hlavní místnosti – jídelnu, salon, kam dopadá ranní slunce, knihovnu a kuřárnu – bylo třeba uklidit a opět uvést do pořádku. Když Ethel zavolali, zrovna kontrolovala květiny v kulečníkové místnosti a zvadlé odstraňovala. Fitzovu radikální sestru měla sice moc ráda, ale doufala, že Maud pro ni nemá nějaký komplikovaný úkol.

Ethel začala v Tŷ Gwyn pracovat, když jí bylo třináct, a Fitzherbertova rodina a jejich hosté jí připadali téměř neskuteční; vypadali jako lidé z románu nebo jako příslušníci nějakého neznámého národa z Bible svaté, třeba Chetité, a ona z nich měla strach. Děsilo ji, že udělá něco špatně a přijde o práci, ale zároveň byla velice zvědavá a chtěla ta podivná stvoření vidět zblízka.

Jednou ji pomocnice v kuchyni požádala, aby šla nahoru do kulečníkové místnosti a přinesla dolů tantala. Byla příliš nervózní na to, aby se zeptala, co je to tantalus. Odběhla do té místnosti a rozhlížela se; doufala, že to bude něco očividného jako tác se špinavými talíři, ale neviděla nic, co by patřilo dolů do kuchyně. Když vešla Maud, Ethel se rozplakala.

Maud byla tehdy vytáhlá patnáctiletá dívka, žena v dívčím oblečení, nešťastná a vzdorovitá. Později dala smysl svému životu tím, že tuto nespokojenost proměnila v křížovou výpravu. Ovšem i v patnácti dokázala rychle soucítit a byla vnímavá k nespravedlnosti a útisku.

Zeptala se Ethel, co se děje. Ukázalo se, že tantalus tady říkali stříbrné skříňce s karafami koňaku a whisky. Skříňka působí služebnictvu Tantalova muka, protože má uzamykací mechanismus, který jim brání, aby si tajně lokli, vysvětlila jí Maud. Ethel dojatě děkovala. Byla to první z mnoha laskavostí a Ethel v průběhu let začala starší dívku zbožňovat.

Ethel vyšla nahoru k Maudinu pokoji, zaklepala na dveře a vešla. Gardéniové apartmá bylo vytapetované zdobným květinovým vzorem, který vyšel z módy už koncem století. Jeho arkýřové okno však poskytovalo vyhlídku na nejkouzelnější část Fitzovy zahrady – na Západní cestu – dlouhou rovnou cestičku mezi květinovými záhony k zahradnímu altánu.

Ethel si s nelibostí všimla, že se Maud obouvá. „Jdu na procházku – musíte mi dělat garde,“ oznámila. „Pomozte mi s kloboukem a povězte mi všechny drby.“

Ethel vůbec neměla čas, ale tohle ji velice zajímalo a zároveň znepokojovalo. S kým jde Maud na procházku a kde je její normální doprovod, teta Herm? A proč si bere tak krásný klobouk jen na zahradu? Nemůže v tom být nějaký muž?

Když připevňovala jehlicí klobouk k Maudiným tmavým vlasům, poznamenala: „Služebnictvo dneska ráno žije skandálem.“ Maud sbírala drby, jako král sbíral známky. „Morrison šel spát až ve čtyři ráno. Je to jeden sluha – vysoký s plavým knírkem.“

„Znám Morrisona. A vím, kde strávil noc.“ Maud zaváhala.

Ethel chvíli čekala a pak se zeptala: „Nepovíte mi to?“

„Budete šokovaná.“

Ethel se zazubila. „To zní lákavě.“

„Strávil noc s Robertem von Ulrichem.“ Maud letmo pohlédla do zrcadla na Ethel. „Nezhrozila jste se?“

Ethel to fascinovalo. „Teda, tohle bych nikdy neřekla! Věděla jsem, že Morrison není žádný miláček žen, ale nikdy bych si nepomyslela, že je jeden z těchhle, jestli mi rozumíte.“

„Tak Robert je určitě jeden z těchhle a já jsem viděla, jak Morrison při večeři několikrát zachytil jeho pohled.“

„A navíc před králem! Jak to víte o Robertovi?“

„Walter mi to prozradil.“

„Takové věci vykládá gentleman dámě! Co se teď povídá po Londýně?“

„Lidi hlavně drbou pana Lloyda George.“

David Lloyd George byl ministr financí. Velšan, plamenný levicový řečník. Táta Ethel říkal, že Lloyd George by měl být v Labouristické straně. V době hornické stávky v roce 1912 dokonce mluvil o znárodnění dolů. „Co o něm říkají?“ zeptala se Ethel.

„Má milenku.“

„Ne!“ Tentokrát byla Ethel skutečně otřesená. „Ale vychovali ho jako baptistu!“

Maud se zachechtala. „Bylo by to snad méně nepřijatelné, kdyby byl anglikán?“

„Ano!“ Ethel se zdržela dodat samozřejmě. „Kdo je ta žena?“

„Frances Stevensonová. Začala jako guvernantka jeho dcery, ale je to chytrá žena – vystudovala klasické jazyky – a nyní je jeho osobní tajemnicí.“

„To je strašné.“

„Říká jí kočičko.“

Ethel se málem začervenala. Nevěděla, co na to říct. Maud vstala a Ethel jí pomohla do kabátu. Pak se Ethel zeptala: „A co jeho manželka Margaret?“

„Zůstává s jejich čtyřmi dětmi tady ve Walesu.“

„Bylo jich pět, jenže jedno zemřelo. Chudinka.“

Maud byla připravená. Vydaly se chodbou a po širokém schodišti dolů. V hale čekal Walter von Ulrich, zahalený do dlouhého tmavého pláště. Měl malý knírek a vlahé oříškové oči. Vypadá elegantně jakýmsi odměřeným německým způsobem – jako muž, který se ukloní, cvakne podpatky a pak na vás zamrká, pomyslela si Ethel. Tak proto Maud nechtěla jako garde lady Hermii.

Maud vysvětlila Walterovi: „Williamsová sem přišla pracovat, když jsem byla děvče, a od té doby jsme přítelkyně.“

Ethel měla Maud ráda, ale tvrdit, že jsou přítelkyně, bylo příliš. Maud je laskavá, ale ony dvě jsou stále jen paní a služebná. Maud tím ve skutečnosti vyjadřovala, že Ethel lze věřit.

Walter oslovil Ethel vysoce zdvořile, jak to takoví lidé dělají, když mluví s níže postavenými. „Těší mě, že vás poznávám, Williamsová. Jak se daří?“

„Děkuju, pane. Skočím si pro kabát.“

Seběhla dolů. Vůbec se jí nechtělo jít na procházku, když je tu král – raději by byla po ruce, aby mohla dohlížet na pokojské –, ovšem odmítnout nemohla.

V kuchyni připravovala pro svou paní ruský čaj Nina, služebná princezny Bey. Ethel se obrátila k jedné pokojské. „Pan Walter už vstal,“ oznámila jí. „Můžeš uklidit Šedý pokoj.“ Jakmile se hosté objevili, pokojské musely jít uklidit pokoje, ustlat, vyprázdnit nočníky a připravit čerstvou vodu na mytí. Spatřila majordoma Peela počítajícího talíře. „Už se nahoře hýbou?“ zeptala se ho.

„Devatenáctka, dvacítka,“ odpověděl. „Pan Dewar zvonil kvůli horké vodě na holení a signor Falli si přál kávu.“

„Lady Maud chce, abych s ní šla ven.“

„To je nevhod,“ osopil se na ni Peel. „Je vás zapotřebí v domě.“

Ethel to věděla. Jízlivě se zeptala: „A co mám udělat, pane Peele, říct jí, aby se šla vycpat?“

„Žádný ty vaše hubatosti. Koukejte přijít co nejdřív.“

Když se vrátila nahoru, před hlavním vchodem pobíhal Fitzův pes Gelert a radostně funěl, protože uhádl, že je vyhlídka na procházku. Všichni vyšli ven a vydali se přes Východní trávník do lesa.

Walter se obrátil k Ethel: „Předpokládám, že lady Maud z vás udělala sufražetku.“

„Bylo to právě naopak,“ zasmála se na něj Maud. „Williamsová byla první člověk, který mě seznámil s liberálními myšlenkami.“

Ethel dodala: „Všechno jsem se to naučila od otce.“

Ethel věděla, že si s ní ve skutečnosti povídat nechtějí. Etiketa jim nedovolovala zůstávat o samotě, ale chtěli aspoň to nejlepší možné. Přivolala proto Gelerta, pak se rozběhla dopředu a hrála si se psem, aby jim poskytla soukromí, po kterém patrně toužili. Když se ohlédla, viděla, že se drží za ruce.

Maud to bere hopem, pomyslela si Ethel. Podle toho, co včera říkala, neviděla Waltera deset let. Ani tehdy nešlo o žádný milostný vztah, pouze o nevyslovenou vzájemnou přitažlivost. Včera večer se muselo něco stát. Možná si povídali dlouho do noci. Maud s každým flirtovala – tak z mužů vytahovala informace –, jenže tohle bylo zřejmě vážnější.

O chvilku později slyšela, jak Walter zanotoval úryvek jakési melodie. Maud se přidala, pak se zastavili a rozesmáli. Maud milovala hudbu a docela dobře hrála na piano, na rozdíl od Fitze, který neměl hudební sluch. Zdálo se, že Walter má hudbu také rád. Má příjemný lehký baryton, jaký by velice ocenili v modlitebně Bethesda, pomyslela si Ethel.

V úvahách se vrátila k práci. Před žádnými dveřmi ložnic neviděla vyleštěné páry bot. Potřebovala prohnat chlapce, co čistí boty, aby si pospíšili. Ustaraně přemýšlela, kolik je asi hodin. Kdyby tohle tady pokračovalo moc dlouho, musela by asi naléhat na návrat.

Letmo pohlédla za sebe, ale tentokrát Waltera ani Maud nespatřila. Zastavili se, nebo šli jinudy? Pár minut zůstala na místě, ale nemůže tu čekat celé dopoledne, a tak se začala lesem vracet.

Chvíli poté je uviděla. Pevně se objímali a vášnivě se líbali. Walter měl ruce na Maudině zadku a přitahoval ji k sobě. Ústa měli otevřená a Ethel slyšela, jak Maud sténá.

Zírala na ně. Přemýšlela, jestli ji někdy nějaký muž takhle políbí. Poďobanej Llewellyn ji políbil na pláži na výletě náboženské kongregace, ale to nebylo s otevřenými ústy a přitisknutými těly a Ethel přitom rozhodně nesténala. Malý Dai Žebírko, řezníkův syn, jí v kině Palace v Cardiffu sahal pod sukni, ale ona mu po pár vteřinách ruku odstrčila. Opravdu se jí líbil Llewellyn Davies, učitelův syn, který jí vyprávěl o liberální vládě a řekl jí, že má prsa jako teplá ptáčátka v hnízdě; odešel však na vysokou školu a nikdy jí nenapsal. S nimi ji to zaujalo, dokonce byla zvědavá co dál, ale nikdy to nebylo vášnivé. Záviděla Maud.

Pak Maud otevřela oči, zahlédla Ethel a přestala Waltera objímat.

Gelert náhle zakňučel a začal chodit v kruhu se staženým ocasem. Co se mu stalo?

Jen o chvilku později Ethel pocítila zachvění v zemi, jako by kolem projížděl rychlík, třebaže železnice končila téměř o dva kilometry dál.

Maud se zachmuřila a otevřela ústa, aby promluvila; vzápětí se ozvalo zarachocení jako při bouři.

„Co to proboha bylo?“ podivila se Maud.

Ethel to věděla.

Vykřikla a rozběhla se.

{ V }

Billy Williams a Tommy Griffiths měli přestávku.

Pracovali v sloji zvané Čtyřstopová, jen necelých šest set metrů hluboko, zdaleka ne v takové hloubce, v jaké se nachází hlavní podlaží. Sloj byla rozdělená do pěti částí pojmenovaných po britských dostihových závodištích a jim dvěma přidělili práci v Ascotu, který byl nejblíže k ventilační šachtě pro odvádění vzduchu z dolu. Oba chlapci pracovali jako pomocníci starších horníků. Horník špičákem dobýval uhlí z porubné stěny a jeho pomocník ho házel lopatou do vozíku. Začali pracovat v šest ráno jako vždycky a teď si po pár hodinách udělali přestávku. Posadili se na vlhkou zem, zády ke stěně chodby, nechali se ochlazovat jemným dechem ventilačního systému a popíjeli vlažný sladký čaj z plochých láhví.

Oba se narodili téhož dne roku 1898 a od šestnáctých narozenin je dělilo šest měsíců. Rozdíly v jejich tělesném růstu, tak zahanbující pro Billyho, když mu bylo třináct, už zmizely. Nyní měli oba mladíci široká ramena a silné paže a jednou týdně se holili, ačkoli to vůbec nebylo zapotřebí. Na sobě měli krátké kalhoty a vysoké boty a jejich těla se černala směsicí potu a uhelného prachu. V matném světle kahanů se blyštěli jako ebenové sochy pohanských bohů. Výsledný dojem kazily jen jejich čepice.

Práci měli těžkou, ale byli na ni zvyklí. Nestěžovali si jako starší muži na bolesti zad či ztuhlé klouby. Energie měli habaděj a ve dnech volna si nacházeli stejně namáhavou zábavu při hraní ragby, kopání květinových záhonů či dokonce boxování bez rukavic ve stodole za hospodou U Dvou korun.

Billy nezapomněl na své zasvěcení před třemi lety – dokonce vzplanul pobouřením, kdykoli na to pomyslel. Zařekl se tehdy, že nikdy nebude s novými chlapci ošklivě zacházet. Zrovna dnes varoval malého Berta Morgana: „Ať tě nepřekvapí, jestli na tebe chlapi ušijou nějakou boudu. Třeba tě nechají hodinu potmě nebo si vymyslí jinou hloupost. Malejm mozečkům stačí malý radosti.“ Starší muži v kleci na něj hleděli nazlobeně, ale on se jim klidně díval do očí; věděl, že má pravdu, a oni to věděli také.

Máma se zlobila ještě víc než Billy. „Jen mi pověz,“ vyzývala tátu rozkročená uprostřed obýváku s rukama v bocích a tmavýma očima planoucíma spravedlivým hněvem, „jak slouží záměrům Božím trápení malejch kluků?“

„To bys nepochopila, seš ženská,“ použil táta netypicky chabou odpověď.

Billy byl přesvědčený, že svět všeobecně a aberowenský důl konkrétně by byly daleko lepší, kdyby všichni lidé žili bohabojně. Tommy, jehož otec byl ateista a stoupenec Karla Marxe, byl přesvědčený, že kapitalistický systém se za drobného přispění revoluční dělnické třídy brzy sám zničí. Oba chlapci se úporně hádali, ale stále zůstávali nejlepšími kamarády.

„Pracovat v neděli – to se ti vůbec nepodobá,“ poznamenal Tommy.

Měl pravdu. Důl zahájil mimořádné směny, aby se vyrovnal s poptávkou po uhlí, ale z úcty k náboženství vyhlásila společnost Celtic Minerals nedělní směny za dobrovolné. Billy však pracoval, navzdory své oddanosti křesťanské neděli. „Myslím, že Bůh chce, abych měl kolo,“ odpověděl.

Tommy se zachechtal, ale Billy nežertoval. Modlitebna Bethesda otevřela poboční kostelík ve vesničce vzdálené víc než patnáct kilometrů a Billy patřil k několika členům aberowenské kongregace, kteří se nabídli, že budou každou druhou neděli docházet přes kopec a pomáhat na nově otevřeném místě. Kdyby měl kolo, mohl by tam jezdit i po večerech v průběhu týdne a pomáhat při výuce Bible či při společných modlitbách. Svůj plán projednal se staršími členy kongregace a ti souhlasili – Bůh Billyho práci o několika nedělích určitě požehná.

Billy se to právě chystal Tommymu vysvětlit, když se země pod ním otřásla, ozval se rachot jako při konci světa a strašlivý vítr mu vytrhl placatku z ruky.

Srdce se mu málem zastavilo. Náhle si připomněl, že je přes půl kilometru pod zemí a nad hlavou mu leží miliony tun zeminy a skály, které zadržuje jen pár dřevěných vzpěr.

„Co to sakra bylo?“ zeptal se Tommy vyděšeným hlasem.

Billy vyskočil a třásl se strachy. Zvedl lampu a rozhlédl se chodbou na obě strany. Neviděl žádné plameny ani žádnou padající skálu a uhelného prachu nebylo o nic víc než obvykle. Když dozvuky dozněly, nastalo ticho.

„To byl výbuch,“ pronesl roztřeseně. Toho se den co den obává každý horník. K náhlému uvolnění třaskavého důlního plynu může dojít při pádu skály nebo stačí, aby se horník prokopal k vadnému místu v uhelném loži. Jestliže si nikdo nevšimne varovných signálů – nebo se koncentrace plynu prostě zvýší příliš rychle –, může plyn zapálit jiskra od poníkovy podkovy nebo od elektrického zvonku či klece, nebo může neštěstí způsobit hloupý horník, který si proti všem předpisům zapálí dýmku.

Tommy se zeptal: „Ale kde?“

„Muselo to být na hlavním podlaží – proto jsme tomu unikli.“

„Ježíši Kriste, pomoz nám.“

„Pomůže nám,“ ujistil ho Billy a jeho děs začal ustupovat. „Zvlášť jestli si pomůžeme sami.“ Po dvou hornících, pro které chlapci pracovali, nebylo ani památky – odešli strávit přestávku do části zvané Goodwood. Billy a Tommy se museli rozhodovat sami. „Měli bysme jít k šachtě.“

Oblékli se, zavěsili si lampy na opasky a rozběhli se k ventilační šachtě zvané Pyramus. Seřizovačem výtahové klece dole byl Dai Žebírko. „Klec nejede!“ volal s panikou v hlase. „A já zvoním a zvoním!“

Mužův strach byl nakažlivý a Billy musel bojovat s vlastní panikou. Po chvíli ho napadlo: „Co telefon?“ Seřizovač komunikoval se svým protějškem na povrchu pomocí signálů elektrickým zvonkem, ale nedávno instalovali nahoře i dole telefon propojený s kanceláří vedoucího dolu Maldwyna Morgana.

„Nikdo to nezvedá,“ pokrčil rameny Dai.

„Zkusím to znova.“ Telefon visel na stěně vedle klece. Billy uchopil sluchátko a vytočil číslici. „Tak to konečně zvedni!“

Ozval se roztřesený hlas. „Ano?“ Byl to pomocník vedoucího Arthur Llewellyn.

„Poďobanej, tady je Billy Williams.“ Billy do telefonu křičel. „Kde je pan Morgan?“

„Není tady. Co to bylo za ránu?“

„Dole to bouchlo, ty troubo! Kde je šéf?“

„Šel do Merthyru,“ odpověděl žalostně.

„Proč odešel – nevadí, zapomeň na to. Musíš udělat tohle. Poďobanej, posloucháš mě?“

„Jo.“ Hlas zněl silněji.

„Zaprvý, pošli někoho do metodistickýho sboru a řekni Daiovi Ufňukánkovi, ať dá dohromady záchranný družstvo.“

„Dobře.“

„Pak zavolej do nemocnice, ať pošlou k ústí dolu sanitku.“

„Někdo je zraněnej?“

„Po takovým vejbuchu určitě. Zatřetí, ať chlapi z třídírny uhlí vytáhnou požární hadice.“

„Hoří?“

„Prach bude hořet. Začtvrtý, zavolej na policejní stanici a řekni těm dobrákům, že došlo k explozi. Oni zavolají do Cardiffu.“ Nic jiného Billyho nenapadalo. „Jasný?“

„Jasný, Billy.“

Billy zavěsil sluchátko zpátky do vidlice. Nebyl si jistý, jak účinné budou jeho pokyny, ale během hovoru s Poďobaným si uspořádal myšlenky. „Na hlavním podlaží budou zraněný,“ řekl Daiovi Žebírkovi a Tommymu. „Musíme dolů.“

Dai namítl: „Nemůžem, není tu klec.“

„Na zdi šachty je přece žebřík, ne?“

„Dolů je to skoro dvě stě metrů!“

„Kdybych byl posera, nebudu horník, co?“ Jeho slova zněla statečně, ale on sám byl vyděšený. Žebřík v šachtě se používal zřídka a nemusel být v dobrém stavu. Stačí jedno sklouznutí nebo zlomená příčel a při pádu se člověk zabije.

Dai se zařinčením otevřel mříž. Šachta byla obroubená vlhkými cihlami pokrytými plísní. Kolem obruby za dřevěným ostěním klece probíhala úzká horizontální římsa. Do cihlového zdiva byly zabetonovány držáky kovového žebříku. Jeho slabé bočnice a úzké stupnice nijak uklidňujícím dojmem nepůsobily. Billy zaváhal a zalitoval svého impulzivního chvástání. Ovšem nyní vycouvat by bylo příliš ponižující. Zhluboka se nadechl, v duchu se pomodlil a pak vkročil na římsu.

Došel po ní k žebříku. Otřel si ruce do kalhot. Sevřel bočnice žebříku a postavil se na stupnice.

Začal sestupovat. Železo bylo na dotek hrubé a na rukou mu zůstávaly kousky rzi. V místech, kde se držáky uvolnily, se mu žebřík pod nohama nepříjemně houpal. Lampa zavěšená na opasku dokázala osvětlovat stupnice pod ním, ale dno šachty vidět nebylo. Nevěděl, jestli to je tak lepší, nebo horší.

Při sestupu měl bohužel čas na přemýšlení. Připomněl si všechny způsoby, jak mohou horníci zahynout. Zabití samotným výbuchem se považovalo za milosrdně rychlý konec těch nejšťastnějších. Hořením metanu vzniká dusivý oxid uhličitý a ten je jedovatý. Mnozí bývají zavaleni skálou a mohou vykrvácet dřív, než se k nim zachránci dostanou. Někteří umírají žízní, přičemž jejich druzi se pouhých pár metrů od nich zoufale snaží prokopat sutinami.

Náhle se mu chtělo vrátit se nahoru do bezpečí, nikoli postupovat dolů do té zkázy a zmatku – ale nemohl, protože těsně nad jeho hlavou lezl dolů Tommy.

„Jsi tady, Tommy?“ zavolal.

Tommy se ozval hned nad ním. „Jo!“

To Billyho posílilo na duchu. Sestupoval rychleji a vracela se mu sebedůvěra. Brzy spatřil světlo a o chvíli později uslyšel hlasy. Když se přiblížil k hlavnímu podlaží, ucítil kouř.

Nyní zaslechl strašidelný rámus, nářek a bušení a usilovně se snažil určit jejich zdroj. Hrozilo, že to podryje jeho kuráž. Sebral se: tohle musí mít nějaké racionální vysvětlení. Chvíli poté si uvědomil, že slyší zděšené ržání poníků a zvuk kopyt bušících do dřevěných boků jejich stání v zoufalé snaze uniknout. Billy sice hluku porozuměl, ale ten tím nijak neztratil na své děsivosti. Billy se cítil stejně jako oni.

Dorazil na hlavní podlaží, přetraverzoval cihlovou římsu, otevřel mříž zevnitř a s úlevou došlápl na zablácenou zem. Nejasné podzemní světlo navíc zeslabovaly stopy kouře, ale hlavní chodby Billy viděl.

Seřizovač výtahové klece na dně důlní jámy byl Patrick O’Connor, muž ve středních letech, který přišel při zhroucení stropu o ruku. Jako katolíka ho všichni znali pod přezdívkou Pat Papež. Upřel na chlapce nevěřícný pohled. „Billy s Ježíšem!“ zvolal. „Kde se tu sakra bereš?“

„Přišli jsme ze Čtyřstopový,“ odpověděl Billy. „Slyšeli jsme tu ránu.“

Tommy následoval Billyho z šachty a zeptal se: „Co se stalo, Pate?“

„Pokud tomu rozumím, k explozi muselo dojít na opačným konci tohohle podlaží, u Thisbe,“ odpověděl Pat. „Zástupce a všichni, co tu byli, se šli podívat.“ Mluvil klidně, ale v jeho pohledu bylo patrné zoufalství.

Billy šel k telefonu a vytočil číslici. Za okamžik uslyšel hlas svého otce. „Williams, kdo volá?“

Billy se nezdržoval přemýšlením, proč je odborářský funkcionář u telefonu v kanceláři vedoucího dolu – při mimořádné události se může stát cokoli. „Tati, to jsem já, Billy.“

„Díky Bohu, že jsi v pořádku,“ řekl otec a zadrhl se mu hlas; vzápětí už promluvil energicky jako obvykle. „Pověz mi, co víš, chlapče.“

„Byli jsme s Tommym ve Čtyřstopový. Po žebříku v Pyramu jsme slezli na hlavní podlaží. Myslíme, že to bouchlo poblíž Thisbe. Je tu trochu kouře, ne moc. Ale klec nejezdí.“

„Při výbuchu se poškodil navíjecí mechanismus,“ vysvětlil mu klidným hlasem táta. „Ale pracujeme na tom a za pár minut to bude v cajku. Sežeň co nejvíc chlapů na dno jámy, a hned jak bude klec opravená, začneme vás tahat nahoru.“

„Povím jim to.“

„Šachta Thisbe je úplně mimo provoz, tak zajisti, aby se nikdo nepokoušel uniknout tamtudy – mohl by je tam odříznout oheň.“

„Dobře.“

„Před kanceláří zástupců jsou dýchací přístroje.“

Billy to věděl. Byla to nedávná inovace, kterou požadovaly odbory; podle zákona o těžbě uhlí z roku 1911 byla povinná. „Vzduch tu momentálně docela ujde,“ informoval otce.

„Možná tam, kde jsi, ale o kus dál to může být horší.“

„Dobře.“ Billy zavěsil sluchátko zpátky do vidlice.

Zopakoval Tommymu a Patovi, co mu otec říkal. Pat ukázal na řadu nových uzamykatelných skříněk. „Klíč by měl bejt v kanceláři.“

Billy vběhl do kanceláře zástupců, ale žádné klíče neviděl. Pomyslel si, že je má někdo pověšené na opasku. Znovu pohlédl na řadu skříněk, z nichž každá nesla označení: „Dýchací přístroj.“ Skříňky byly plechové. „Nemáš nějaký páčidlo, Pate?“ zeptal se.

Seřizovač měl soupravu nářadí na drobnější opravy. Podal Billymu velký šroubovák a ten rychle vypáčil první skříňku.

Byla prázdná.

Billy do ní nevěřícně zíral.

Pat zvolal: „Podvedli nás!“

Tommy dodal: „Hajzlové kapitalistický!“

Billy otevřel další skříňku. I ta byla prázdná. V hněvu páčil zuřivě další a další, aby ukázal nečestnost společnosti Celtic Minerals a Percevala Jonese.

Tommy zavrčel: „Obejdem se bez nich.“

Tommy už netrpělivě chtěl vyrazit dál, ale Billy se snažil jasně uvažovat. Oko mu padlo na požární vozík. Představoval trapnou výmluvu vedení, proč tu není hasičská stříkačka: zastupoval ji vozík na uhlí naplněný vodou; na boku měl přivázanou ruční pumpu. Nebyl úplně bezcenný: Billy viděl, jak funguje, když došlo k tomu, co horníci nazývají „záblesk“. Těsně pod stropem chodby se vznítilo malé množství důlního plynu a všichni muži se vrhli k zemi. Záblesk někdy zapálí uhelný prach na stěnách chodeb a ty je zapotřebí postříkat vodou.

„Vezmem s sebou požární vozejk,“ křikl na Tommyho.

Stál už na kolejnicích a chlapci ho mohli postrkovat. Billy krátce zauvažoval, že by zapřáhli poníka, pak usoudil, že by to trvalo příliš dlouho, zejména když se všech zvířat zmocnila panika.

Pat Papež tiše pronesl: „Můj Micky pracuje v části Marigold, ale já ho nemůžu jít hledat, musím zůstat tady.“ V obličeji se mu zračilo zoufalství, ale v případě mimořádné události musí seřizovač zůstat u šachty – to bylo nezměnitelné pravidlo.

„Budu po něm koukat,“ slíbil Billy.

„Děkuju ti, Billíku.“

Oba mladíci roztlačili vozík hlavní chodbou. Vozíky neměly brzdy: jejich rychlost se zpomalovala zastrčením tlusté dřevěné hole mezi paprsky kola. Nebrzděné vozíky způsobily mnoho úmrtí a bezpočet zranění. „Ne moc rychle,“ varoval Billy.

Když urazili asi čtyři sta metrů, teplota stoupla a kouř zhoustl. Brzy uslyšeli hlasy. Odbočili za nimi do postranní chodby. V této části se v současné době pracovalo. Po obou stranách Billy viděl v pravidelných intervalech vchody na pracoviště horníků, ale také brány či díry. Hluk sílil a chlapci přestali vozík tlačit a zadívali se dopředu. V chodbě hořelo. Od stěn a podlahy šlehaly plameny. Na kraji požáru stála hrstka mužů, jejichž obrysy na pozadí záře vypadaly jako duše v pekle. Jeden držel přikrývku a neúčinně s ní tloukl do hořícího kusu dřeva, ostatní křičeli; nikdo neposlouchal. V dálce se nejasně rýsovala řada vozíků. V kouři byl cítit podivný pach pečeného masa a Billy si se sevřeným žaludkem uvědomil, že to musí pocházet od poníka, který tahal vozíky.

Billy se obrátil k jednomu z mužů. „Co se děje?“

„Jsou tam chlapi, co uvízli v dírách – ale my se k nim nemůžem dostat.“

Billy viděl, že to je Rhys Price. Žádný div, že se nic nedělá. „Přivezli jsme požární vozejk,“ oznámil.

Přistoupil k němu jiný muž a Billy s úlevou poznal rozumnějšího Johna Jonese Kramáře. „Chytrej kluk!“ zvolal Jones. „Musíme ten sajrajt postříkat.“

Billy vytáhl hadici a Tommy připojil pumpu. Billy zamířil proud na strop chodby, aby voda stékala po stěnách. Za chvíli si uvědomil, že ventilační systém, který přiváděl vzduch shora šachtou Thisbe a odváděl ho nahoru Pyramem, žene plameny a kouř proti němu. Jakmile bude mít možnost, řekne lidem nahoře, aby chod ventilátorů obrátili. Reverzní ventilátory byly nyní povinné – další požadavek zákona z roku 1911.

Navzdory potížím začal oheň ustupovat a Billy mohl pomalu pokročit dopředu. Po několika minutách byla nejbližší brána zbavená ohně. Okamžitě z ní vyběhli dva havíři a namáhavě vdechovali poměrně dobrý vzduch na chodbě. Billy poznal bratry Pontiovy, Giuseppa a Giovanniho, kterým všichni říkali Joey a Johnny.

Několik mužů vběhlo do brány. John Jones vynesl bezvládné tělo Daie Poníka, stájníka. Billy nepoznal, jestli je mrtvý, nebo jen v bezvědomí. Vyzval Jonese: „Odnes ho k Pyramu, ne k Thisbe.“

Price mu skočil do řeči: „Co jsi zač, že tu dáváš příkazy, Billy s Ježíšem?“

Billy nehodlal s Pricem ztrácet čas. Oslovil Jonese: „Mluvil jsem telefonem s hořejškem. Thisbe je šeredně poškozená, ale klec v Pyramu začne fungovat co nevidět. Mám všem říct, aby směřovali k Pyramu.“

„Dobře, vyřídím to každýmu, koho uvidím,“ ujistil ho Jones a vykročil.

Billy a Tommy dál bojovali s ohněm, hasili další brány a osvobozovali další uvízlé muže. Někteří krváceli, mnozí měli popáleniny a několik zranila padající skála. Ti, kdo mohli jít, odnášeli v chmurném procesí mrtvé a vážně zraněné.

Voda se vyčerpala příliš brzy. „Odtlačím vozejk zpátky a naplníme ho z nádrže na dně šachty,“ navrhl Billy.

Spěchali zpátky. Klec stále ještě nejezdila a už tu čekal asi tucet zachráněných horníků. Na zemi leželo několik dalších, někteří naříkali bolestí, jiní zůstávali zlověstně nehybní. Zatímco Tommy plnil vozík kalnou vodou, Billy zvedl telefon. Znovu se ozval otec. „Navíjecí zařízení začne pracovat do pěti minut,“ oznámil mu. „Jak to vypadá dole?“

„Máme pár mrtvých a zraněných. Jak budete moct, pošlete dolů vozejky s vodou.“

„A co ty?“

„Já jsem v pořádku. Poslyš, tati, měli byste obrátit chod ventilace. Foukejte dolů Pyramem a nahoru použijte Thisbe. Tím se odežene kouř a jedovatý plyny po explozi směrem od zachránců.“

„To nelze udělat,“ odpověděl otec.

„Ale vždyť na to je zákon – ventilace musí být reverzní!“

„Perceval Jones přišel na inspektory s nějakou dojemnou historkou a oni mu dali na úpravu větráků další rok.“

Kdyby byl na telefonu kdokoli jiný než otec, Billy by zaklel. „Co zapnout postřikovací zařízení – to udělat můžete?“

„Jo, to můžem,“ potvrdil táta. „Že mě to nenapadlo!“ Promluvil k někomu vedle sebe.

Billy zavěsil sluchátko. Pomáhal Tommymu plnit znovu vozík; střídali se u ruční pumpy. Načerpat ho trvalo stejně dlouho jako vyprázdnit. Oheň teď řádil nekontrolovaně, a tak se proud mužů přicházejících z postižených částí dolu zpomalil. Konečně byl vozík plný a chlapci se s ním vydali zpátky.

Postřikovače byly už zapnuté, ale když Billy s Tommym dorazili k ohni, zjistili, že proud vody z úzkého potrubí na stropě je na uhašení plamenů příliš slabý. Jones Kramář však mezitím muže zorganizoval. Nezraněné ponechával u sebe, aby pomáhali při záchranných pracích, a zraněné, kteří mohli chodit, posílal k šachtě. Jakmile Billy s Tommym napojili hadici, chopil se jí a dalšímu muži přikázal, aby pumpoval. „Vy dva se vraťte a přivezte další vozejk s vodou!“ vyzval je. „Tak budeme moct pořád stříkat.“

„Dobře,“ přikývl Billy, ale než se otočil k odchodu, cosi upoutalo jeho pohled. Skrz plameny přibíhala jakási postava a oblečení na ní hořelo. „Pane Bože!“ zašeptal Billy zděšeně. Zatímco přihlížel, běžec klopýtl a upadl.

Billy křikl na Jonese: „Stříkej na mě!“ A bez čekání na odpověď vyběhl do chodby. Ucítil, jak ho proud vody zasáhl do zad. Žár byl strašlivý. Pálil ho obličej a oblečení na něm doutnalo. Popadl havíře ležícího na břiše pod rameny a táhl ho zpátky. Neviděl mu do obličeje, ale tušil, že je to chlapec v jeho věku.

Jones mířil hadicí stále na Billyho a zmáčel mu vlasy, záda a nohy, ale přední část těla zůstávala suchá a Billy ucítil, jak se pálí kůže. Vykřikl bolestí, ale bezvládné tělo se mu podařilo udržet. V další vteřině se už ocitl mimo oheň. Otočil se a nechal se od Jonese postříkat zpředu. Voda na obličeji byla úplné požehnání: třebaže ho to stále bolelo, bolest byla snesitelná.

Jones postříkal chlapce na zemi. Billy ho obrátil a poznal, že je to Michael O’Connor, zvaný Micky Papež, Patův syn. Pat předtím žádal Billyho, aby se po něm podíval. Billy se zhrozil: „Ježíši, smiluj se nad Patem.“

Sehnul se a Mickyho zvedl. Tělo bylo bezvládné a bez života. „Odnesu ho k šachtě,“ navrhl Billy.

„Jo,“ přikývl Jones. Upřel na Billyho pohled; v očích měl podivný výraz. „Udělej to, Billíku.“

Tommy šel s Billym. Billy se cítil malátný, ale Mickyho nést mohl. V hlavní chodbě potkali záchranné družstvo s poníkem, který táhl několik vozíků s vodou. Museli dorazit seshora, to znamená, že výtahová klec už jezdí a záchranné práce jsou už řádně řízeny, pomyslel si vyčerpaně Billy.

Nemýlil se. Když došli k šachtě, právě dorazila znovu klec a z ní se vyvalili další záchranáři v ochranném oblečení a další vozíky s vodou. Sotva se nově příchozí vydali směrem k ohni, do klece začali nastupovat ranění a přinášeli s sebou mrtvé a ty, kdo byli v bezvědomí.

Když Pat Papež odeslal klec nahoru, Billy k němu přistoupil s Mickym v náručí.

Pat vytřeštil na Billyho zděšeně oči a zavrtěl hlavou, jako by tu zprávu mohl popřít.

„Je mi líto, Pate,“ zamumlal Billy.

Pat se na mrtvého nepodíval. „Ne,“ vrtěl hlavou. „To není můj Micky.“

„Vytáhl jsem ho z ohně, Pate,“ dodal Billy. „Jenže bylo pozdě, tak je to.“ Pak se rozbrečel.

{ VI }

Večeře zaznamenala v každém ohledu velký úspěch. Bea byla ve skvělé náladě: královskou společnost by nejraději hostila každý týden. Fitz se odebral na její lože a ona ho podle očekávání uvítala. Zůstal u ní až do rána a vyklouzl z jejího pokoje jen těsně předtím, než Nina přinesla čaj.

Obával se, že debata těch mužů možná byla pro královskou večeři příliš kontroverzní, ale nemusel si dělat starosti. Král mu při snídani poděkoval: „Fascinující diskuse, velice poučná, přesně to, co jsem chtěl.“ Fitz zářil pýchou.

Když u doutníku po snídani o všem uvažoval, uvědomil si, že ho pomyšlení na válku nijak neděsí. Mluvil o tom bezděčně jako o tragédii, ale tak úplně špatné by to nebylo. Válka by sjednotila národ proti společnému nepříteli a zdusila ohně neklidu. Už by se nestávkovalo a řeči o republikánství by zněly nevlastenecky. Ženy by dokonce mohly přestat požadovat hlasovací právo. A z osobního hlediska v té vyhlídce nacházel podivnou přitažlivost. Válka by mohla být jeho šancí, jak se stát užitečným, prokázat odvahu, sloužit vlasti a učinit něco na oplátku za bohatství a privilegia, jimiž byl celý život zahrnován.

Zprávy přicházející dopoledne z důlní jámy připravily společnost o veselou náladu. Do Aberowenu se vypravil jen jeden z hostů – Američan Gus Dewar. Všichni měli nicméně nezvyklý pocit, že nejsou středem pozornosti. Oběd proběhl zamlkle a odpolední zábavní program byl zrušen. Fitz se obával, že se na něj král bude zlobit, třebaže on s provozem dolu nemá nic společného. Není ředitelem ani akcionářem Celtic Minerals. Pouze poskytl práva těžby této společnosti, a ta mu platila poplatky za každou vytěženou tunu. Žádný rozumný člověk mu nemůže přičítat vinu za to, co se stalo, o tom nepochyboval. Přesto není možné, aby se urozená společnost oddávala lehkovážné zábavě, zatímco pod zemí jsou uvězněni lidé – a navíc v době, kdy je tu na návštěvě král s královnou. Královský pár se určitě bude nudit.

Fitz měl vztek. Lidé umírají pořád: vojáci padnou v boji, námořníci jdou s lodí ke dnu, dochází ke katastrofám na železnici, hotely plné spících hostů vyhoří do základů. Proč se musí stát důlní neštěstí zrovna ve chvíli, kdy on hostí krále?

Krátce před večeří dorazil do Fitzova sídla Perceval Jones, starosta Aberowenu a předseda Celtic Minerals, aby hraběte informoval, a Fitz se dotázal sira Alana Titea, zda by si král nechtěl zprávu vyslechnout. Jeho Veličenstvo má zájem, přišla odpověď, a Fitzovi se ulevilo: aspoň má panovník co dělat.

Mužští hosté se shromáždili v malém salonu, neokázalé místnosti s měkkými křesly, palmami v květináčích a pianem. Jones měl na sobě černý frak, který si bezpochyby oblékl dopoledne do kostela. Malý nabubřelý mužík ve dvouřadové vestě se naparoval jako páv.

Král si vzal společenský oblek. „Dobře, že jste přišel,“ uvítal ho stručně.

Jones odpověděl: „Měl jsem čest potřást si s Vaším Veličenstvem rukou v roce 1911, když jste přijel do Cardiffu při příležitosti investitury prince waleského.“

„Jsem rád, že obnovujeme vzájemnou známost, i když je mi líto, že se to má dít za tak skličujících okolností,“ odpověděl král. „Povězte mi, co se stalo – prostými slovy, jako byste to vykládal některému z vašich kolegů ředitelů u sklenky v klubu.“

To je chytré, pomyslel si Fitz; určilo to správný tón – třebaže nikdo Jonesovi sklenku nenabídl a král ho nevyzval, aby se posadil.

„Vaše Veličenstvo je velmi laskavé.“ Jones promluvil s cardiffským přízvukem, mnohem výraznějším, než je zpěvavá mluva obyvatel údolí. „V jámě bylo dvě stě dvacet mužů, když došlo k výbuchu, míň než obyčejně, protože tohle je mimořádná nedělní směna.“

„Vy znáte přesný počet?“ zeptal se král.

„Ano, pane, zaznamenáváme si jméno každého muže, který sfárá do dolu.“

„Promiňte, že jsem vás přerušil. Pokračujte, prosím.“

„Obě šachty byly poškozeny, ale hasiči dostali oheň pod kontrolu – za pomoci našeho postřikovacího systému – a muže evakuovali.“ Pohlédl na hodinky. „Před dvěma hodinami bylo dopraveno na povrch dvě stě patnáct havířů.“

„Zdá se, že jste se s touto nepředvídanou událostí vyrovnávali velmi zdatně, Jonesi.“

„Velice vám děkuju, Vaše Veličenstvo.“

„Všech dvě stě patnáct je naživu?“

„Ne, pane. Osm je mrtvých. Dalších padesát utrpělo zranění natolik vážná, že to vyžaduje zákrok lékaře.“

„Panebože,“ povzdechl si král. „To je moc smutné.“

Zatímco Jones vysvětloval, jaké kroky byly podniknuty, aby se lokalizovalo a zachránilo posledních pět horníků, vklouzl do místnosti Peel a přistoupil k Fitzovi. Majordomus měl na sobě večerní úbor a byl připraven podávat večeři. Velice tiše promluvil: „Kdyby vás to náhodou zajímalo, můj lorde…“

Fitz zašeptal: „Ano?“

„Služebná Williamsová se právě vrátila od ústí dolu. Její bratr se zřejmě zachoval jako hrdina. Nechtěl by král náhodou slyšet ten příběh z jejích úst…?“

Fitz se na okamžik zamyslel. Williamsová bude rozrušená a mohla by říct něco nevhodného. Na druhou stranu, král by asi chtěl mluvit s někým, koho se to přímo dotklo. Rozhodl se riskovat. „Vaše Veličenstvo,“ obrátil se ke králi. „Jedna z mých služebných se právě vrátila od ústí dolu a možná má aktuálnější informace. Její bratr pracoval v dolu, když plyn vybuchl. Neměl byste zájem vyzpovídat si ji?“

„Ano, zajisté,“ přitakal král. „Pošlete ji sem, prosím.“

Chvilku poté Ethel Williamsová vešla dovnitř. Uniformu měla pošpiněnou uhelným prachem, ale obličej si už umyla. Udělala pukrle a král se zeptal: „Jaké jsou nejnovější zprávy?“

„Prosím, Vaše Veličenstvo, pět mužů v části Carnation zůstává v důsledku závalu odříznutých. Záchranné družstvo se prokopává sutinami, ale stále je ohrožuje oheň.“

Fitz si všiml, že král se v přítomnosti Ethel chová poněkud jinak. Na Percevala Jonese se předtím sotva podíval, a zatímco poslouchal, neklidně bubnoval prstem na opěradle křesla. Na Ethel však hleděl přímo a zdálo se, že ho zajímá víc. Vlídnějším hlasem se zeptal: „Co říkal váš bratr?“

„Výbuch důlního plynu zapálil uhelný prach a ten stále hoří. Oheň uvěznil mnoho mužů na jejich pracovištích a někteří se udusili. Bratr a ostatní je nemohli zachránit, protože neměli dýchací přístroje.“

„Tak to není,“ prohlásil Jones.

„Myslím, že je,“ protiřečil mu Gus Dewar. Američan se choval jako vždy poněkud neprůbojně, ale snažil se mluvit naléhavě. „Mluvil jsem s některými horníky, kteří se dostali nahoru. Říkali, že skříňky označené ‚Dýchací přístroje‘ byly prázdné.“ Zdálo se, že potlačuje hněv.

Ethel Wiliamsová ho doplnila: „A plameny nemohli uhasit, protože dole nebylo dost vody.“ Oči jí divoce planuly; Fitzovi to připadlo tak okouzlující, že se mu na okamžik zastavilo srdce.

„Je tam hasičský vůz!“ protestoval Jones.

Gus Dewar promluvil znovu. „Vozík na uhlí naplněný vodou a ruční pumpa.“

Ethel Williamsová pokračovala: „Mělo být možné obrátit chod ventilátorů, ale pan Jones dosud neupravil strojní zařízení v souladu se zákonem.“

Jones vypadal pobouřeně. „To se nedalo stihnout –“

Fitz ho přerušil. „Dobrá, Jonesi, tohle není veřejné vyšetřování, Jeho Veličenstvo chce pouze znát pocity lidí.“

„Přesně tak,“ přikývl král. „Ale v jedné věci byste mi možná mohl poradit, Jonesi.“

„Bylo by mi ctí –“

„Plánoval jsem, že zítra dopoledne navštívím Aberowen a některé okolní vesnice a že vlastně zavítám i k vám na radnici. Ovšem za těchto okolností by nic slavnostního nebylo vhodné.“

Sir Alan sedící za královým levým ramenem zavrtěl hlavou a zamumlal: „Naprosto vyloučeno.“

„Na druhou stranu,“ pokračoval král, „připadá mi nesprávné odjet, aniž bychom katastrofu vzali na vědomí. Lidé by nás mohli považovat za lhostejné.“

Fitz vytušil, že zde došlo ke střetu mezi králem a jeho poradci. Ti patrně chtěli, aby král návštěvu zrušil, neboť to považovali za nejméně riskantní řešení, jenže král cítil potřebu učinit nějaké gesto.

Nastalo ticho, zatímco Perceval zvažoval odpověď. Když promluvil, řekl jen: „To je těžká volba.“

„Smím něco navrhnout?“ ozvala se Ethel Williamsová.

Peel na ni zíral jako opařený. „Williamsová!“ sykl. „Mluvte, jen když jste oslovená!“

Fitze polekala její neomalenost před králem. Snažil se udržet klidný hlas: „Snad později, Williamsová.“

Ovšem král se usmál. K Fitzově úlevě se zdálo, že ho Ethel snad pobláznila. „Můžeme si klidně vyslechnout, co tato mladá osoba navrhuje,“ rozhodl.

Ethel nic víc nepotřebovala. Bez dalších okolků prohlásila: „Měl byste s královnou navštívit pozůstalé rodiny. Nic slavnostního, jen jeden vůz tažený černými koňmi. Pro ně by to moc znamenalo. A všichni by si mysleli, že jste úžasný.“ Kousla se do rtu a zmlkla.

Poslední věta je porušením etikety, pomyslel si Fitz s úzkostí; král nepotřebuje dělat nic pro to, aby si lidi mysleli, že je úžasný.

Sir Alan se zděsil. „Nic takového se ještě nikdy nedělalo,“ upozornil poplašeně.

Jenže krále ten nápad očividně zaujal. „Navštívit pozůstalé…,“ pronesl přemítavě. Obrátil se ke svému osobnímu asistentovi. „U Jova, myslím, že tohle je famózní, Alane. Vyjádřit účast lidu v jeho bolestech. Žádná kolona vozů, jen jeden kočár.“ Obrátil se zpátky ke služebné. „Velmi dobře, Williamsová,“ usmál se na ni. „Děkuji vám, že jste promluvila.“

Fitz si zhluboka oddechl.

{ VII }

Nakonec to samozřejmě nebyl jen jeden kočár. Král s královnou jeli v prvním se sirem Alanem a jednou dvorní dámou; Fitz a Bea následovali ve druhém s biskupem; a bryčka s různými sluhy tvořila závěr. Perceval Jones chtěl být jedním z účastníků, ale Fitz tu myšlenku kategoricky odmítl. Jak Ethel upozornila, pozůstalé rodiny by mu mohly jít po krku.

Byl větrný den a studený déšť bičoval koně klusající po dlouhé cestě z Tŷ Gwyn. Ethel seděla ve třetím voze. Díky otcovu zaměstnání dobře znala každou hornickou rodinu v Aberowenu. Byla to jediná osoba z Tŷ Gwyn, která znala jména všech mrtvých a zraněných. Dala pokyny kočím a jejím úkolem bylo hlásit královu osobnímu asistentovi, kdo je kdo. Držela si palce. Byl to její nápad, a jestli dopadne špatně, budou to klást za vinu jí.

Jak vyjížděli za velkou železnou bránu, ohromila ji jako vždy ta náhlá změna. Na pozemcích uvnitř areálu panoval pořádek, půvab a krása; venku pak ošklivost skutečného světa. U silnice stála řada chatrčí zemědělských nádeníků, malých domečků o dvou místnostech, a před nimi hromady starého harampádí a špinavé děti hrající si ve škarpě. Krátce poté následovaly řadové domky horníků, lepší než rolnické chatrče, ale stále humpolácké a jednotvárné pro oči člověka jako Ethel, zhýčkaného dokonalými proporcemi oken, dveří a střech Tŷ Gwyn. Lidé tu chodili v laciném oblečení, které se brzy vytahalo a obnosilo a které bylo obarveno rychle blednoucími barvami, takže všichni muži měli na sobě nevýrazné našedlé obleky a všechny ženy nahnědlé šaty. Ethel tu záviděli její uniformu služebné, protože k ní patřila teplá vlněná sukně a nažehlená bavlněná blůza, třebaže některé dívky s oblibou prohlašovaly, že by se nikdy nesnížily, aby dělaly služky. Největší rozdíl však spočíval v samotných lidech. Tady měli špatnou pleť, špinavé vlasy a černé nehty. Muži kašlali, ženy popotahovaly a všem dětem teklo z nosu. Chudí se vlekli a kulhali, zatímco bohatí si sebejistě vykračovali.

Kočáry sjížděly z kopce k hornickému sídlišti Mafeking. Většina obyvatel lemovala chodníky. Čekali zde, ale žádné vlajky neměli ani neprovolávali slávu, jen se ukláněli a dělali pukrlata, zatímco kočáry dojížděly k číslu 19.

Ethel seskočila a tiše sdělila siru Alanovi. „Sian Evansová, pět dětí, přišla o manžela Davida Evanse, stájníka na dole.“ Davida Evanse, zvaného Dai Poník, Ethel dobře znala jako staršího z modlitebny Bethesda.

Sir Alan přikývl a Ethel rychle ustoupila, zatímco on šeptal králi do ucha. Ethel zachytila Fitzův pohled; hrabě souhlasně přikývl hlavou a ji naplnil silný pocit uspokojení. Asistuje králi – a hrabě je s ní spokojený.

Král s královnou přistoupili k domovním dveřím. Barva na nich se odlupovala, avšak schod před nimi byl naleštěný. Nikdy jsem si nepomyslela, že uvidím tohle, pomyslela si Ethel; krále, jak klepe na dveře hornického domku. Král byl ve fraku a na hlavě měl cylindr; Ethel důrazně radila siru Alanovi, že lidé v Aberowenu by neradi viděli panovníka v tvídovém obleku, jaký by si mohli obléct sami.

Dveře otevřela vdova ve svátečních šatech doplněných kloboukem. Fitz navrhoval, že by král měl lidi překvapit, ale Ethel se stavěla proti tomu a sir Alan s ní souhlasil. Při nečekané návštěvě silně rozrušené rodiny by královský pár mohl stanout tváří v tvář opilým mužům, polonahým ženám a rvoucím se dětem. Lepší bude každého předem upozornit.

„Dobrý den, já jsem král,“ pozdravil král a zvedl zdvořile klobouk. „Jste paní Evansová?“

Chvíli na něj nechápavě hleděla. Byla zvyklejší, že se jí říká paní Poníková.

„Přišel jsem vám říct, jak velice je mi líto, co se přihodilo vašemu manželu Davidovi,“ pokračoval král.

Paní Poníková byla zřejmě příliš nervózní, než aby mohla cítit nějaké dojetí. „Moc vám děkuju,“ odpověděla upjatě.

Ethel si uvědomovala, že je to příliš oficiální. Král se cítil nesvůj stejně jako vdova. Ani jeden nedokázal vyjádřit, co skutečně cítí.

Pak se královna dotkla paže paní Poníkové. „Musí to pro vás být velice těžké, má drahá,“ řekla.

„Ano, paní, to je,“ zašeptala vdova a pak jí vytryskly slzy.

Ethel si otřela slzu na vlastní tváři.

Král tonul v rozpacích, ale je třeba uznat, že vytrval a zamumlal: „Je to moc smutné, moc smutné.“

Paní Evansová neovladatelně vzlykala, ale zdálo se, že je přikovaná na místě a nemůže se ani odvrátit. Ethel viděla, že na jejím žalu není nic hezkého: paní Poníkové vyskákaly na obličeji červené skvrny, otevřená ústa prozrazovala, že už přišla o polovinu zubů, a její zoufalé vzlyky zněly chraplavě.

„Tady, prosím,“ nabídla jí královna. Vtiskla paní Poníkové do ruky kapesník. „Vezměte si to.“

Paní Poníkové nebylo ještě ani třicet, ale velké ruce měla uzlovaté a hrbolaté od artritidy jako stará žena. Otřela si obličej královniným kapesníkem. Vzlykání ustalo. „Byl to dobrej mužskej, paní,“ pronesla tiše. „Nikdy na mě nezved ruku.“

Královna nevěděla co říct o muži, jehož ctností bylo, že netloukl manželku.

„Byl hodnej i na poníky,“ dodala paní Poníková.

„Tím jsem si jistá,“ přitakala královna, neboť se opět ocitla na známé půdě.

Z hlubin domu se vynořilo batole a přichytilo se matčiny sukně. Král to zkusil znovu. „Myslím, že máte pět dětí,“ prohodil.

„Ach, pane, co si počnou bez táty?“

„To je moc smutné,“ opakoval král.

Sir Alan zakašlal a král řekl: „Jdeme navštívit některé další lidi, kteří jsou ve stejně smutném postavení jako vy.“

„Ach, pane, bylo to od vás laskavý, že jste přišel. Ani nevíte, jak moc to pro mě znamená. Děkuju vám, děkuju vám.“

Král se otočil.

Královna ženu ujistila: „Dnes večer se za vás budu modlit, paní Evansová.“ Pak následovala krále.

Když nastupovali do kočáru, Fitz podal paní Poníkové obálku. Ethel věděla, že je v ní pět zlatých liber a vzkaz napsaný rukou na hlavičkovém papíru Tŷ Gwyn: „Hrabě Fitzherbert si přeje, abyste toto přijala jako znamení jeho hlubokého soucitu.“

I to vymyslela Ethel.

{ VIII }

Týden po výbuchu šel Billy s tátou, mámou a dědou do kaple.

Modlitebna Bethesda byla čtvercová místnost s nabílenými stěnami, na kterých nic neviselo. Židle stály v řadách kolem čtyř stran obyčejného stolu. Na stole ležel bochník chleba na porcelánovém talíři od firmy Woolworth a džbán s levným sherry – symbolický chléb a víno. Bohoslužbě se neříkalo přijímání ani mše, ale prostě lámání chleba.

Kolem jedenácté hodiny seděla shromážděná asi stovka věřících na svých místech, muži v nejlepších oblecích, ženy s klobouky, a v zadních řadách se vrtěly do čista vydrhnuté děti. Žádný pevný rituál neexistoval: muži dělali to, k čemu je vedl Duch svatý – improvizovali modlitbu, ohlásili náboženskou píseň, přečetli pasáž z bible nebo přednesli krátké kázání. Ženy zůstávaly samozřejmě zticha.

V praxi se však jistý postup dodržoval. První modlitbu vždy proslovil některý ze starších, který pak rozlomil bochník a podal talíř nejblíže sedícímu. Každý člen kongregace, kromě dětí, si ulomil kousek a snědl ho. Pak se podávalo kolem stolu víno a všichni se ze džbánu napili, ženy malými doušky, zatímco někteří muži si dopřáli pořádný hlt. Poté všichni mlčky seděli, dokud někdo nepocítil vyzvání Ducha svatého, aby promluvil.

Když se Billy ptal otce, v jakém věku by se měl při obřadu začít nahlas projevovat, táta odpověděl: „Žádné pravidlo není. Následujeme vedení Ducha svatého.“ Billy ho vzal za slovo. Jestliže mu v nějakou chvíli vytanula na mysli počáteční slova některé náboženské písně, přijal to jako pokyn Ducha svatého, postavil se a píseň ohlásil. Věděl, že v jeho věku je to předčasné, ale kongregace to přijímala. Příběh o tom, jak se mu při zasvěcení v dole zjevil Ježíš, se vyprávěl znovu a znovu v polovině modliteben v uhelné pánvi jižního Walesu a lidé Billyho považovali za výjimečného.

Dnes dopoledne každá modlitba prosila o útěchu pro pozůstalé, zejména pro paní Poníkovou, která tu seděla v závoji s vyděšeně se tvářícím nejstarším synem vedle sebe. Táta požádal Boha o velkomyslnost při odpouštění podlým majitelům dolů, kteří nedbali na zákonná nařízení o dýchacích přístrojích a reverzní ventilaci. Billy měl pocit, že tu něco chybí. Bylo příliš jednoduché jen žádat o útěchu. On chtěl pomoc, aby porozuměl, jak výbuch zapadá do Božího plánu.

Ještě nikdy neimprovizoval modlitbu. Mnozí muži se modlili s používáním hezky znějících frází a citací z Písma, téměř jako by kázali. Billy osobně měl dojem, že na Boha nelze zapůsobit tak lehce. Vždycky ho nejvíc dojímaly prosté modlitby znějící upřímně.

Ke konci bohoslužby se mu v mysli začala formulovat slova a věty a on cítil silné nutkání nechat je zaznít. Vzal to jako vedení Ducha svatého a nakonec se postavil.

Se zavřenýma očima pronesl: „Bože, žádali jsme Tě dnes ráno, abys přinesl útěchu těm, kdo ztratili manžela, otce či syna, zejména naší sestře v Pánu paní Evansové, a my se modlíme, aby pozůstalí otevřeli svá srdce a přijali Tvé požehnání.“

Tohle už říkali druzí. Billy se odmlčel a pak pokračoval: „A nyní Tě, Pane, žádáme ještě o jedno požehnání: dar porozumění. Potřebujeme vědět, Pane, proč došlo v jámě k tomuto výbuchu. Všechny věci jsou v Tvé moci, proč jsi tedy dovolil, aby důlní plyn zaplnil hlavní patro, a proč jsi dovolil, aby se vzňal uhelný prach? Jak to, Pane, že nad námi stojí muži, ředitelé Celtic Minerals, kteří ve své hamižnosti nedbají o životy Tvých lidí? Jak slouží smrt dobrých mužů a zmrzačení těl, která jsi stvořil, Tvým posvátným záměrům?“

Znovu se odmlčel. Věděl, že je špatné vznášet k Bohu požadavky, jako když se vyjednává s vedením podniku, a tak dodal: „Víme, že utrpení lidí z Aberowenu musí hrát nějakou úlohu v Tvém věčném plánu.“ Uvažoval, že by tady měl nejspíš skončit, ale nedokázal se zdržet poznámky: „Jenže, Pane, nevidíme jakou, tak nám to prosím vysvětli.“

Skončil: „Ve jménu Pána Ježíše Krista.“

Shromáždění pronesli: „Amen.“

{ IX }

Toho dne odpoledne byli obyvatelé Aberowenu pozváni k prohlídce zahrad Tŷ Gwyn. Pro Ethel to znamenalo spoustu práce.

V sobotu večer vyvěsili oznámení v hospodách a v neděli dopoledne byl vzkaz čten po bohoslužbách v kostelech a kaplích. Zahrady byly navzdory zimnímu období velice krásně upraveny pro krále a hrabě Fitzherbert si přeje podělit se o jejich krásu se svými sousedy, uvádělo se v pozvání. Hrabě bude mít černou vázanku a uvítá, budou-li mít návštěvníci na sobě podobné znamení úcty k mrtvým. Třebaže by zřejmě bylo nevhodné pořádat oslavu, občerstvení se podávat bude.

Ethel přikázala, aby na Východním trávníku vztyčili tři velké stany. V jednom připravili půl tuctu pětisetlitrových sudů světlého piva dovezených vlakem z pivovaru Crown v Pontyclunu. Pro abstinenty, kterých bylo v Aberowenu hodně, nachystali v dalším stanu skládací stolky s obrovskými varnicemi s čajem a stovkami šálků a podšálků. Ve třetím, menším stanu se nabízelo sherry pro nepatrnou střední vrstvu města, která zahrnovala anglikánského vikáře, oba doktory a ředitele dolu Maldwyna Morgana, jemuž se už říkalo Morgan, co šel do Merthyru.

Naštěstí byl slunný den, chladný, ale suchý, s ojedinělými, neškodně vypadajícími mráčky vysoko na modré obloze. Přišly čtyři tisíce lidí – skoro všichni obyvatelé města – a téměř každý měl černou kravatu, stuhu nebo pásku na paži. Návštěvníci se procházeli kolem keřů, nakukovali okny do domu a hemžili se na trávnících.

Princezna Bea zůstala ve svém pokoji: tohle nebyla společenská událost podle jejích představ. Ethel ze zkušenosti věděla, že všichni lidé z vyšší společenské třídy jsou sobečtí, ovšem Bea to povýšila na umění. Veškerou energii soustřeďovala na vlastní uspokojení a prosazení se. Dokonce i když pořádala večírky – což dělala dobře –, jejím motivem bylo hlavně předvádět svou vlastní krásu a půvab.

Fitz zůstával středem pozornosti ve viktoriánsko-gotické nádheře Velkého sálu; jako kožešinová předložka vedle něj ležel jeho obrovský pes. V hnědém tvídovém obleku vypadal přístupněji i navzdory tvrdému límečku a černé vázance. Je hezčí než jindy, pomyslela si Ethel. Po skupinkách tří či čtyř osob k němu přiváděla příbuzné mrtvých, takže mohl vyjádřit soustrast každému obyvateli Aberowenu postiženému neštěstím.

Mluvil s nimi s obvyklým šarmem a každý měl při odchodu pocit výjimečnosti.

Ethel se nyní stala hospodyní. Po králově návštěvě Bea trvala na tom, aby paní Jevonsová už nadobro skončila: na unavené staré služebnictvo neměla princezna čas. V Ethel spatřovala člověka, který bude pilně pracovat, aby splnil její přání, a povýšila ji navzdory jejímu mládí. Ethel se tak naplnila tajná tužba. Převzala pokojík po paní Jevonsové a na stěnu si pověsila fotografii rodičů ve svátečním oblečení pořízenou před modlitebnou Bethesda v den, kdy se otvírala.

Když Fitz dospěl na konec seznamu, Ethel požádala o svolení strávit pár minut s rodinou.

„Samozřejmě,“ souhlasil hrabě. „Jak dlouho chcete. Byla jste naprosto skvělá. Nevím, co bych si bez vás počal. Král vám byl za vaši pomoc také vděčný. Jak si dokážete pamatovat všechna ta jména?“

Usmála se. Nebyla si jistá, čím to, že ji jeho chvála tak rozechvívá. „Většina z těch lidí přišla někdy k nám domů, aby se poradili s otcem kvůli náhradě za zranění nebo sporu s některým šéfem. Někteří se svěřovali s obavami ohledně bezpečnostních opatření v dole.“

„Stejně si myslím, že jste pozoruhodná,“ řekl a ve tváři se mu objevil onen neodolatelný úsměv, který ho občas proměňoval v malého kluka ze sousedství. „Vyřiďte otci pozdravení.“

Vyšla ven a v báječné náladě přeběhla trávník. Tátu, mámu, Billyho i dědu našla ve stanu s čajem. Táta ve svátečním obleku s bílou košilí a tvrdým límcem vypadal důstojně. Billy měl na tváři ošklivou popáleninu. Ethel se zeptala: „Jak je ti, Billíku?“

„Jde to. Vypadá to děsně, ale doktor říkal, že bude lepší nechat to bez obvazu.“

„Všichni mluví o tom, jak jsi byl statečný.“

„Na zachránění Mickyho Papeže to stejně nestačilo.“

Na tohle se nedalo nic říct, ale Ethel se soucitně dotkla bratrovy paže.

Máma hrdě dodala: „Billy nás dneska ráno v Bethesdě vedl při modlitbě.“

„Výborně, Billy! Škoda že jsem tam nebyla.“ Ethel do kaple nešla – v domě bylo příliš mnoho práce. „Za co ses modlil?“

„Žádal jsem Boha, aby nám pomohl pochopit, proč dovolil ten výbuch v jámě.“ Billy se nervózně ohlédl po tátovi, který se neusmíval.

Táta přísně poznamenal: „Billy by udělal líp, kdyby Boha požádal, aby mu posílil víru – pak by mohl věřit, aniž by chápal.“

Očividně se kvůli tomu už pohádali. Ethel neměla trpělivost na teologické disputace, které nakonec stejně nikam nevedou. Pokusila se vylepšit náladu. „Hrabě Fitzherbert mě požádal, abych ti vyřídila pozdravení, tati,“ oznámila. „Není to od něj hezké?“

Táta neroztál. „Bylo mi líto, když jsem viděl, jak se účastníš té frašky v pondělí,“ odpověděl přísně.

„V pondělí?“ podivila se nevěřícně. „Když král navštěvoval ty rodiny?“

„Viděl jsem, jak šeptáš jména tomu poskokovi.“

„To byl sir Alan Tate.“

„Kašlu na to, jak si říká, patolízala poznám na první pohled.“

Ethel to otřáslo. Jak se může táta tak pohrdavě vyjadřovat o její velké chvíli? Bylo jí do breku. „Myslela jsem, že na mě budeš hrdý – že pomáhám králi!“

„Jak se král opovažuje vyjadřovat soucit s našima lidma? Co král ví o strádání a nebezpečí?“

Ethel potlačila slzy. „Ale tati, pro lidi to moc znamenalo, že je navštívil!“

„Odvedlo to všechnu pozornost od nebezpečných a nezákonných činů Celtic Minerals.“

„Jenže oni potřebovali útěchu.“ Jak je možné, že to nevidí?

„Král je obměkčil. V neděli odpoledne bylo tohle město připravené k revoltě. V pondělí večer všichni mluvili jen o tom, jak královna dala paní Poníkový kapesník.“

Ethel rychle přešla od hlubokého žalu do hněvu. „Je mi líto, že to cítíš takhle,“ pronesla chladně.

„Není čeho litovat –“

„Je mi to líto, protože nemáš pravdu,“ přerušila ho.

Tátu to zarazilo. Nestávalo se mu, aby mu někdo – natož děvče – řekl, že nemá pravdu.

Máma zvedla obočí: „No tak, Eth –“

„Lidi mají city, tati,“ dodala Ethel bez přemýšlení. „Ty na tohle pořád zapomínáš.“

Táta nebyl schopen slova.

Máma se pohoršila: „Tak to stačí!“

Ethel pohlédla na Billyho. I skrz slzy spatřila výraz obdivného ohromení. To ji povzbudilo. Popotáhla nosem, otřela si oči hřbetem ruky a pokračovala: „Ty a tvoje odbory, tvoje bezpečnostní předpisy a tvoje Písmo – vím, že to je důležité, tati, ale nemůžeš ze světa sprovodit lidský city. Doufám, že socialismus jednoho dne udělá ze světa lepší místo pro pracující lidi, jenže ti do tý doby potřebujou útěchu.“

Tátovi se konečně vrátil hlas. „Myslím, že jsme toho od tebe slyšeli už dost,“ prohlásil škrobeně. „Byla jsi chvíli s králem, a to ti stouplo do hlavy. Jsi nedochůdče a nemáš co poučovat starší.“

Plakala tolik, že se už nemohla s otcem přít. „Je mi to líto, tati,“ vzlykla. Po chvíli dusného mlčení dodala: „Měla bych se vrátit do práce.“ Hrabě ji vybídl, aby si dopřála tolik času, kolik bude chtít, potřebovala však být sama. Odvrátila se od otcova rozzlobeného pohledu a vydala se zpátky k domu. Oči ponechávala sklopené a doufala, že si nikdo nevšimne jejích slz.

Nechtěla s nikým mluvit, a tak vklouzla do Gardéniového apartmá. Lady Maud se už vrátila do Londýna, pokoj byl prázdný a povlečení z postele stažené. Vrhla se na matraci a plakala.

Ještě před chvílí na sebe byla tak hrdá. Jak mohl táta znectít všechno, co udělala? Chtěl snad, aby pracovala špatně? Pracuje pro šlechtu. Stejně jako každý havíř v Aberowenu. I když je zaměstnává Celtic Minerals, dobývají uhlí hraběte a ten dostává za tunu totéž jako horník, který ho vyrubal ze země – skutečnost, kterou otec nikdy nezapomínal zdůrazňovat. Jestliže je v pořádku být dobrým havířem, zdatným a výkonným, co je špatného na tom být dobrou hospodyní?

Zaslechla, jak se otevřely dveře. Rychle vyskočila. Byl to hrabě. „Co se proboha děje?“ zeptal se vlídně. „Slyšel jsem vás až na chodbu.“

„Moc se omlouvám, můj lorde, neměla jsem sem chodit.“

„To je v pořádku.“ V jeho neuvěřitelně pohledné tváři se zračilo upřímné znepokojení. „Proč pláčete?“

„Byla jsem tak hrdá, že pomáhám králi,“ odpověděla žalostně. „Jenže otec říká, že to byla fraška, všechno jen kvůli tomu, aby se lidi přestali hněvat na Celtic Minerals.“ Znovu jí vytryskly slzy.

„To je ale nesmysl,“ zavrtěl hlavou. „Každý viděl, že králova starost byla upřímná. I královnina.“ Z náprsní kapsy saka vytáhl bílý plátěný kapesník. Očekávala, že jí ho podá, ale on jí slzy z tváří jemně otřel sám. „Byl jsem na vás v pondělí pyšný, i když váš otec ne.“

„Jste moc laskavý.“

„No tak, no tak,“ zamumlal, sklonil se a políbil ji na rty.

Ohromilo ji to. Tohle bylo to poslední, co čekala. Když se narovnal, upřela na něj nechápavý pohled.

Díval se jí do očí. „Jste naprosto okouzlující,“ pronesl tiše; pak ji políbil znovu.

Tentokrát ho odstrčila. „Můj lorde, co to děláte?“ zašeptala údivem bez sebe.

„Nevím.“

„Ale co si myslíte?“

„Vůbec nemyslím.“

Zírala do jeho ostře řezaného obličeje. Zelené oči ji pozorně zkoumaly, jako by se pokoušely přečíst její myšlenky. Uvědomila si, že ho zbožňuje. Náhle ji zaplavily pocity vzrušení a touhy.

„Nemůžu si pomoct,“ přiznal.

Šťastně si vzdychla. „Tak mě polibte ještě,“ vyzvala ho.

Table of Contents

PROLOG ZASVĚCENÍ

ČÁST PRVNÍ MRAČNA SE STAHUJÍ