Přeložila Jana Milotová

BINDING 13

Copyright © 2018, 2023 by Chloe Walsh

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2024

ISBN 978-80-284-0259-4

Obsah

Poznámka autorky

Poznámky k výslovnosti

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

Výběr písniček

Seznam písní pro Shannon

Seznam písní pro Johnnyho

Binding 13 bych ráda věnovala všem, kdo měli
sen a odvážili se si za ním neochvějně jít.
Tento příběh patří vám.

Poznámka autorky

Binding 13 je prvním dílem série Kluci z Tommenu a první knihou, v níž se objevuje Johnny a Shannon.

Některé události v této knize mohou ve čtenáři vyvolat silné negativní emoce; každý tedy musí uvážit, zda je ochoten si danou pasáž přečíst.

Kvůli sexuálnímu obsahu, násilí, scénám určeným pro dospělé čtenáře, rozrušujícím tématům a explicitním výrazům je kniha vhodná pro čtenáře starší šestnácti let.

Kniha se odehrává v jižním Irsku v roce 2005.

Děkuji, že jste se rozhodli vydat se se mnou na tuto dobrodružnou cestu.

S láskou,

Chloe xxx

Poznámky k výslovnosti

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kvíva

Eoghan: Oun

Gardaí: Gárdí

Neasa: Nasa

Sadhbh: Sájv

Sean: Šón

Sinead: Šinejd

Tadhg: Tájg

1

Velké naděje

SHANNON

Bylo desátého ledna 2005.

Další nový rok a první den školy po vánočních prázdninách.

Byla jsem nervózní – tak moc, že jsem ráno dokonce třikrát zvracela.

Srdce mi tlouklo se znepokojivou nepravidelností. Za to, jak divoce bilo, mohla úzkost. Zároveň jsem jí taky mohla poděkovat za dávivý reflex.

Uhladila jsem si na sobě novou školní uniformu, a jakmile jsem v koupelně upřela oči na svůj odraz v zrcadle, skoro jsem se ani nepoznala.

Měla jsem na sobě tmavomodrý svetr s erbem Gymnázia v Tommenu, bílou košili a červenou kravatu. Šedou sukni po kolena, která skrývala moje hubené, muří nožky s béžovými punčochami, tmavomodrými ponožkami a černými polobotkami s pěticentimetrovým podpatkem.

Vypadala jsem jako nějaký implantát.

A taky jsem se tak cítila.

Jedinou útěchu mi přinášela skutečnost, že boty, co mi máma koupila, mě vynesly skoro až do výšky sto padesát osm centimetrů. Na svůj věk jsem totiž byla po všech stránkách zakrslá.

Byla jsem extrémně hubená, místo prsou jsem měla lentilky pod kobercem a zjevně se mi vyhnula epidemie puberty, která zasáhla každou druhou holku v mém věku.

Dlouhé hnědé vlasy jsem nosila rozpuštěné, sahaly mi do půlky zad a teď jsem si je odhrnula z čela obyčejnou červenou čelenkou. Nenanesla jsem si žádný make-up, takže jsem vypadala strašně mladě a dětsky. Na svůj obličej jsem měla příliš velké oči, které byly navíc zbarvené do zvláštního modrého odstínu.

Pokusila jsem se je zamhouřit, abych zjistila, jestli vypadají aspoň trochu lidštěji, a vsála jsem si svoje plné rty do úst.

Ne.

Když jsem zamhouřila oči, vypadala jsem spíš divně – jako bych měla zácpu.

Frustrovaně jsem si povzdychla, dotkla se tváří konečky prstů a přerývaně vydechla.

Nedostatečný vzrůst a velikost poprsí mi alespoň kompenzovala psychická vyspělost. Byla jsem rozumná a chovala se jako dospělá.

Prababička Murphyová vždycky říkala, že jsem se narodila s hlavou někoho mnohem staršího.

Částečně měla pravdu.

Nikdy mě nebrali kluci nebo rozličné trendy.

Prostě jsem to v sobě neměla.

Kdysi jsem četla, že lidé dospívají ranami osudu, ne věkem.

Pokud je to pravda, psychická újma, kterou jsem si prošla, ze mě udělala starou bábu.

Často mě trápilo, že jsem jiná než ostatní holky. Neměla jsem stejné potřeby a nezajímalo mě opačné pohlaví. Vlastně mě nezajímal nikdo: kluci, holky, známí herci, sexy modelky, klauni, štěňátka… dobře, roztomilá štěňata a velcí chundelatí psi byli výjimka, ale zbytek mě nijak nevzrušoval.

Absolutně mě nezajímalo líbání, doteky a jakékoli mazlení. Nemohla jsem na to ani pomyslet. Byla jsem svědkem ošklivého vztahu rodičů a to mi nejspíš zhnusilo představu, že bych se někdy měla k někomu na celý život připoutat. Pokud bylo manželství mých rodičů ukázkou lásky, nechtěla jsem s ní mít nic společného.

To budu radši sama.

Potřásla jsem hlavou, abych z ní vyhnala depresivní myšlenky, než do nich zabřednu příliš hluboko, podívala jsem se do zrcadla na svůj odraz a přinutila jsem se k něčemu, co jsem poslední dobou dělala opravdu zřídkakdy: usmát se.

Zhluboka se nadechni, řekla jsem si. Dostalas šanci začít znovu.

Pustila jsem vodu, umyla si ruce a trochu si opláchla obličej. Zoufale jsem potřebovala zchladit horečnatý pocit úzkosti, který ve mně vzbudila děsivá představa prvního dne v nové škole.

Jakákoli škola musí být lepší než ta, kam jsem chodila předtím. Jakmile mě to napadlo, provinile jsem sebou škubla. Do kterých jsem chodila předtím, pomyslela jsem si smutně. Množné číslo.

Jak na základce, tak na střední mě neustále šikanovali.

Z jakéhosi neznámého a krutého důvodu jsem už od útlého věku čtyř let byla boxovacím pytlem, na kterém si každé dítě vybíjelo frustrace.

Většina holek v první třídě na základce se rozhodla, že mě nemají rády a nehodlají se se mnou bavit. Kluci – ačkoli na mě neútočili tak sadisticky, nebyli o moc lepší.

Nedávalo to žádný smysl, jelikož s ostatními dětmi v naší ulici jsem vycházela dobře a ve čtvrti, kde jsme bydleli, jsem se nikdy s nikým do konfliktu nedostala.

Ale ve škole?

Škola pro mě byla jako sedmý okruh pekla. Všech devět – namísto obvyklých osmi – let základky bylo čirým utrpením.

První roky základní školy byly tak stresující, že se moje máma s učitelkou rozhodly, že pro mě bude nejlepší opakovat ročník v jiné třídě. Ačkoli jsem v ní byla úplně stejně nešťastná, našla jsem si dvě kamarádky, Claire a Lizzie, díky jejichž přátelství se pro mě škola stala snesitelnější.

Až když jsem si v posledním ročníku základky měla vybrat, kam půjdu na střední, zjistila jsem, že se od svých kamarádek značně liším.

Claire s Lizzie měly v září nastoupit na Gymnázium v Tommenu – luxusní, elitní soukromou školu s obrovskou finanční podporou a prvotřídním zázemím, za něž vděčila hnědým obálkám od bohatých rodičů, kteří chtěli za každou cenu zajistit, aby se jejich dětem dostalo co nejlepšího možného vzdělání.

Mě oproti tomu přijali na místní přecpanou střední školu v centru města.

Pořád si pamatuju na to, jak hrozné bylo oddělit se od svých kamarádek.

Tak zoufale jsem se toužila vyhnout šikaně, že jsem dokonce prosila mámu, aby mě poslala do Beary žít s rodinou její sestry, tetičky Alice, a dostudovat tam.

Zoufalství, které se mě zmocnilo, když můj táta udělal stěhování k tetičce Alice přítrž, se nedá vyjádřit slovy.

Máma mě sice milovala, ale byla slabá, unavená a nevzpouzela se, když táta trval na tom, abych začala chodit do Komunitní školy v Ballylagginu.

A pak se všechno ještě zhoršilo.

Začalo to být ještě krutější.

Násilnější.

Fyzičtější.

První měsíc v prváku mi nedalo pokoj několik skupinek kluků, kteří po mně chtěli něco, co jsem jim naprosto odmítala dát.

Pak mi začali říkat frigido jen proto, že jsem s nimi nechtěla mít co do činění. Se stejnými kluky, co mi celá dlouhá léta dělali ze života peklo.

Krutější z nich mě neváhali označovat ošklivými nadávkami, které naznačovaly, že jsem prý frigidní proto, že pod sukní schovávám klučičí přirození.

Kluci byli sice dost zlí, ale holky byly ještě mnohem vynalézavější.

A mnohem horší.

Šířily o mně ošklivé klepy, podle kterých jsem byla anorektička a každý den jsem chodila vyzvracet oběd na záchod.

Anorektička jsem rozhodně nebyla – ani bulimička.

Ve škole jsem se bála tak moc, že jsem nedokázala nic sníst. Když jsem zvracela – což se dělo dost často –, šlo o přímý následek nesnesitelného stresu, který jsem prožívala. Na svůj věk jsem navíc byla dost drobná – malá, nevyvinutá a hubená, což mi v potírání podobných klepů moc nepomáhalo.

Když mi bylo patnáct a pořád jsem nedostala první menstruaci, máma mě objednala k místnímu praktikovi. Po několika krevních testech a vyšetřeních mě i mou matku náš rodinný lékař ujistil, že jsem zdravá a že některé dívky běžně dospívají trochu později.

Od té doby uběhl skoro celý další rok a krom jednoho nepravidelného cyklu v létě, který netrval ani půl dne, jsem normální menstruaci ještě nedostala.

Upřímně řečeno jsem už vzdala naději, že moje tělo začne fungovat tak, jak má, když jsem sama normální nebyla.

Doktor taky mámě navrhl, aby přehodnotila výběr školy, kam jsem chodila, jelikož stres, který jsem tam prožívala, mohl přispět k mojí očividné fyzické opožděnosti.

Po bouřlivé výměně názorů mezi rodiči, při které se máma postavila na mou stranu, mě poslali zpátky do školy, kde jsem byla dál nelítostně šikanovaná.

Krutost spolužáků sahala od hanlivých přezdívek a roznášení drbů k přilepování vložek na moje záda, a nakonec dokonce i k fyzickým útokům.

Při jedné hodině ručních prací mi pár holek za mnou nůžkami ustřihlo culík a pak s ním mávalo kolem dokola jako s trofejí.

Všichni se smáli. V tu chvíli jsem nenáviděla ty, co se vysmívali mému utrpení, víc než ty, kteří ho způsobili.

Během jedné hodiny tělocviku mě stejné holky vyfotily telefonem ve spodním prádle a poslaly fotku všem v našem ročníku. Ředitel to začal rychle řešit a vyloučil tu, které telefon patřil, ale tou dobou už se na můj účet pobavila polovina školy.

Pamatuju si, že jsem ten den hrozně brečela – samozřejmě ne před ostatními, ale na záchodě. Zamkla jsem se v kabince a začala přemýšlet o tom, že bych s tím vším skoncovala. Vzala bych si pár prášků a prostě se na to vykašlala.

Život mi přinášel jen hořká zklamání a já už jsem ho dál žít nechtěla.

Neudělala jsem to jen proto, že jsem byla příliš velký zbabělec.

Příliš jsem se bála, že to nevyjde a já se probudím a budu muset čelit následkům.

Byla jsem na konci svých sil.

Můj bratr Joey mi řekl, že na mě všichni útočí, protože jsem hezká, a mým trýznitelkám říkal závistivé krávy. Řekl, že ve skutečnosti jsem vážně moc pěkná, a doporučil mi, ať se nad to všechno povznesu.

Což bylo jednodušší říct než udělat – a tvrzením, že jsem vážně moc pěkná, jsem si taky nebyla moc jistá.

Spousta holek, co na mě útočily, mě šikanovaly už od školky.

Pochybovala jsem o tom, že s tím tehdy měl co do činění můj vzhled.

Lidi mě prostě neměli rádi.

Joey se mě sice snažil podporovat a hájit moji čest, ale nechápal, jaké to pro mě ve škole je.

Můj starší bratr byl prostě ve všech smyslech slova úplně jiný.

Já jsem byla malá, on vysoký. Já měla modré oči, on zelené. Já tmavé vlasy, on světlé. On měl krásně opálenou pokožku, já bledou. On byl přímočarý a upovídaný, já tichá a introvertní.

Největším rozdílem mezi námi bylo to, že mého bratra všichni v Komunitní škole v Ballylagginu, neboli Ballylagginské – místní státní střední škole, kam jsme oba chodili, zbožňovali.

Samozřejmě že získání místa v týmu Juniorského corkského hurlingu mu na popularitě neubralo, ale i bez sportu to byl skvělý kluk.

Snažil se mě před vším chránit, ale pro jednoho samotného kluka to představovalo nemožnou úlohu.

S Joeym jsme měli ještě jednoho staršího bratra, Darrena, a tři mladší: Tadhga, Ollieho a Seana, ale ani jeden z nás s Darrenem nepromluvil od chvíle, kdy před pěti lety po jedné z mnohých hádek s naším otcem odešel z domova. Tadhgovi a Olliemu bylo jedenáct a devět a chodili teprve na základku a Sean, kterému byly tři, sotva vyrostl z plenek, takže jsem neměla zrovna moc ochránců, které bych k sobě mohla přivolat.

V situaci jako tahle mi můj nejstarší bratr chyběl.

Darrenovi bylo třiadvacet a byl o sedm let starší než já. Byl velký, ničeho se nebál a byl to asi ten nejlepší starší brácha, jakého by si mohla dospívající holka přát.

Už od dětství jsem ho naprosto zbožňovala, dolézala jsem za ním a jeho přáteli a chodila s ním všude, kam se vydal. Vždycky mě chránil, a když jsem doma něco provedla, vzal to na sebe.

Neměl to jednoduché. Jelikož jsem byla o tolik mladší než on, nikdy jsem plně nechápala, jak těžké to pro něj bylo. Máma s tátou spolu chodili jen pár měsíců, když v patnácti otěhotněla.

Okolí ho okamžitě označilo za nemanželské dítě, jelikož se v katolickém Irsku osmdesátých let narodil mimo manželský svazek. Život se s mým nejstarším bratrem nikdy zrovna nemazlil, a jakmile dospěl do věku jedenácti let, všechno se ještě mnohem zhoršilo.

Darren byl skvělý v hurlingu stejně jako Joey, ale táta ho nenáviděl stejně jako mě. Pořád mu na Darrenovi něco vadilo – ať už jeho vlasy, nebo to, jak psal, jeho výkon na hřišti, nebo to, s kým chodil.

Darren byl gay a táta se s tím nikdy nedokázal smířit.

Za sexuální orientaci mého bratra podle něj mohla jedna specifická událost, ke které došlo několik let předtím. Nic a nikdo ho nedokázal přesvědčit, že být gay není otázkou volby.

Darren se narodil jako gay, stejně jako se Joey narodil jako heterosexuál a já jako nic.

Byl takový, jaký byl, a lámalo mi srdce, že ho vlastní rodina nepřijala.

Život s homofobním otcem byl pro mého bratra utrpením.

Tátu jsem za to nenáviděla víc než za všechny ty další hrozné věci, kterých se za celé ty roky dopustil.

Nenávist ke svému vlastnímu synovi a to, jak ho diskriminoval, byly zdaleka jeho nejhorší vlastnosti.

Když se Darren rozhodl na rok přestat s hurlingem, aby se mohl soustředit na maturitu, táta se přes to nedokázal přenést. Měsíce rozepří a fyzického napadání nakonec vyústily v obrovskou hádku, po níž si Darren sbalil věci, odešel a už se nevrátil.

Od té doby uběhlo pět let a krom každoročního vánočního přání v poštovní schránce ho nikdo z nás neviděl a ani o něm neslyšel.

Ani jsme na něj neměli telefon nebo adresu.

Jako by se vypařil.

Potom se veškerý nátlak, který otec vyvíjel na Darrena, přenesl na jeho mladší syny – kteří byli v očích mého otce jeho jedinými normálními mužskými potomky.

Když otec zrovna netrávil čas v hospodě nebo nesázel, tahal kluky na tréninky a zápasy.

Veškerou pozornost přesunul na ně.

Já jsem pro něj nic neznamenala, jelikož jsem byla holka.

Sport mi nešel, neučila jsem se dobře a nedařily se mi ani další koníčky.

V očích našeho otce jsem až do osmnácti byla jen další přítěží, kterou bylo třeba živit.

Nepřišla jsem na to sama. Táta mi to už nesčetněkrát vysvětlil.

Když to udělal popáté nebo pošesté, začalo mi to být jedno.

Už hodně dávno mě přestalo bavit žadonit o lásku někoho, kdo mě dle svých vlastních slov nikdy nechtěl.

Tlak, který vyvíjel na Joeyho, mi ovšem dělal starosti, a proto jsem se také cítila tak provinile pokaždé, když se mě Joey zastal.

Byl v šestém ročníku, posledním stupni na střední, a měl dost vlastních starostí: s Gaelskou atletickou asociací, prací na částečný úvazek na benzínce, maturitou a svou přítelkyní, Aoife.

Věděla jsem, že když jsem smutná, Joey to prožívá taky. Nechtěla jsem pro něj být přítěží nebo někým, na koho by pořád musel dohlížet, ale bylo tomu tak už odedávna.

Ve škole jsem nedokázala už ani minutu snášet zklamání v bratrových očích, když jsem kolem něj procházela na chodbě. Kdykoli se na mě podíval, soucitně zkrabatil tvář.

Na druhou stranu musím říct, že všichni učitelé v Ballylagginské se mě snažili před lynčujícím davem chránit. Školní poradkyně, paní Falvyová, mi dokonce během druhého ročníku zajistila sezení s psycholožkou. Ta se konala každý druhý týden až do chvíle, kdy na ně došly příspěvky.

Mámě se podařilo sesbírat dost peněz na to, abych mohla začít chodit k soukromé poradkyni, ale stálo to osmdesát eur za sezení. Navíc jsem na matčino přání musela silně cenzurovat to, co jí říkám. Nakonec jsem se s ní setkala jen pětkrát, než jsem musela matce zalhat a říct jí, že už se cítím líp.

Necítila jsem se líp.

Nikdy jsem se necítila líp.

Jen jsem se nemohla dívat, jak s tím vším máma zápasí.

Nenáviděla jsem se za to, že z ní vysávám peníze. Takže jsem se přemohla, vykouzlila na tváři úsměv a každý den jsem dál dobrovolně docházela do pekla.

Šikana ale nikdy nepřestala.

Nic nepřestalo.

Dokud se jednoho dne najednou všechno nezměnilo.

Stalo se to minulý měsíc, týden před vánočními prázdninami – pouhé tři týdny po podobné příhodě se stejnou skupinou holek. Domů jsem přišla uplakaná s roztrženým svetrem a nosem nacpaným kapesníčky, abych zastavila krvácení. K němu došlo po rvačce s několika holkami z pátého ročníku, které trvaly na tom, že jsem se jedné z nich pokusila svést přítele.

Samozřejmě to byla lež, jelikož jsem kluka, kterého jsem měla údajně svést, nikdy ani neviděla. Jednalo se jen o další z dlouhé řady směšných a smyšlených důvodů, proč mě zmlátit.

Toho dne jsem přestala.

Přestala jsem lhát.

Přestala jsem cokoli předstírat.

Prostě jsem přestala.

Něco se tehdy nezlomilo jen ve mně, ale i v Joeym. Přišel domů hned po mně s týdenním vyloučením ze školy za to, že zmlátil bratra hlavní útočnice, Ciary Maloneyové.

Mámě stačil jediný pohled a rozhodla se mě poslat na jinou školu.

Ignorovala mého otce, který byl toho názoru, že bych se měla víc zocelit, zašla si do úvěrového družstva a vzala si půjčku, aby zaplatila školné na Gymnáziu v Tommenu – soukromé, placené střední škole ležící čtyřiadvacet kilometrů severně od Ballylagginu.

Ačkoli jsem se o mámu bála, bylo mi jasné, že jestli do staré školy vstoupím ještě jednou, už nikdy z ní nevyjdu.

Dál už to prostě nešlo.

Dostala jsem šanci na lepší a šťastnější život a popadla ji vší silou.

Bála jsem se reakce dětí v naší čtvrti na to, že budu chodit na soukromé gymnázium. Zároveň jsem ale věděla, že to nemůže být horší než všechno, co jsem si vytrpěla na škole, kterou jsem opouštěla.

Krom toho budu na Gymnáziu v Tommenu chodit do třídy s Claire Biggsovou a Lizzie Youngovou – holkami, se kterými jsem se kamarádila na základce. Při zápisu mi to prozradil ředitel, pan Twomey, když jsme se s ním během vánočních svátků s mámou setkaly.

Máma i Joey mě dál neúnavně podporovali, a máma si dokonce v nemocnici přibrala směny, aby zaplatila za moje knížky a novou uniformu, k níž patřilo sako.

Před Gymnáziem v Tommenu jsem saka viděla jen na mužích o nedělní mši – nikdy jsem je nespatřila na puberťácích. Teď se ale stane součástí mého každodenního oblečení.

Odchod z místní střední školy uprostřed třetího ročníku – který měl končit důležitou zkouškou, vedl k velkému rozkolu v mojí rodině. Otce štvalo, že budeme platit tisíce eur za vzdělání, které jsem na veřejné škole hned za rohem získávala zdarma.

Když jsem se mu pokusila vysvětlit, že pro mě škola nebyla tak jednoduchá jako pro jeho všemi zbožňovaného syna z Gaelské atletické asociace, přerušil mě a odmítl mě vyslechnout. Taky mi dal jasně najevo, že mě na té veleslavné soukromé škole plné nabubřelých a privilegovaných blbců nehodlá podporovat.

Pamatuju si, jak řekl: „Přestaň se vtírat tam, kam nepatříš, holka,“ a „Na ragby a soukromé školy jsme tě nevychovali,“ nemluvě o jeho oblíbené poznámce: „Mezi ty kretény nikdy nezapadneš.“

Chtěla jsem ho okřiknout, že on za to platit nebude, jelikož táta od mých sedmi let jediný den nepracoval a o rodinu se musela starat máma. Na druhou stranu jsem si příliš cenila svého zdraví.

Otec to sice nechápal, ale nutno říct, že ho za celý život nikdo nikdy nešikanoval. Když došlo na šikanu, Teddy Lynch se jí ochotně zhostil sám.

Bůh ví, že si to dost trénoval i na mámě.

Jelikož ho moje školné tak vytočilo, radši jsem strávila většinu vánočních prázdnin zavřená v ložnici a klidila jsem se mu z cesty.

Narodila jsem se jako jediná holka v rodině s pěti bratry, takže jsem měla vlastní pokoj. Joey ho měl taky, ačkoli mnohem větší než já, protože se o něj dělil s Darrenem, dokud se Darren neodstěhoval. Tadhg s Olliem měli další pokoj a Seanovi s rodiči připadla největší ložnice.

Ačkoli můj pokoj byl jen malý úložný prostor v přední části domu, kde nebylo ani dost místa na to, aby se člověk rozmáchl, cenila jsem si svého soukromí. Za něj jsem vděčila dveřím se zámkem.

Přestože se v prvním patře nacházely čtyři ložnice, nebylo tu moc prostoru a celá rodina se musela dělit o obývák, kuchyň a jednu jedinou koupelnu. Náš dvojdům stál na okraji Elk’s Terrace, největší obytné čtvrti v Ballylagginu.

Byla to nebezpečná lokalita s vysokou kriminalitou, které jsem se vyhýbala jen tím, že jsem se schovávala v pokoji.

Moje malá ložnice mi sloužila jako útočiště před domem a ulicí plnými hluku a shonu. Bylo mi ale jasné, že to nevydrží věčně.

O svoje soukromí jsem měla co nevidět přijít, jelikož máma byla znovu těhotná.

Jestli se jí narodí holčička, budu se s ní muset podělit o pokoj.

„Shan!“ Z druhé strany dveří se ozvalo zabušení, které mě vrátilo zpátky na zem. „Pospěš si! Už to v sobě dlouho neudržím.“

„Dvě minuty, Joey,“ zavolala jsem na něj a znovu se na sebe podívala. „Ty to zvládneš,“ zašeptala jsem. „Levou zadní, Shannon.“

Znovu se ozvalo zabušení, takže jsem si rychle utřela ruce do ručníku na sušáku a odemkla dveře, za nimiž stál můj bratr v černých boxerkách. Právě se škrábal na hrudi.

Jakmile si všiml, jak vypadám, vykulil na mě oči. Z tváře mu vyprchala ospalost a nahradil ji čilý a překvapený výraz. Z hurlingového zápasu, který hrál o víkendu, si odnesl pořádný monokl, ale zdálo se, že si z toho vůbec nic nedělá.

„Vypadáš…,“ nedořekl a ještě jednou si mě pořádně prohlédl. Připravila jsem se na to, že si mě bude dobírat, ale nic takového se nestalo. „Hezky,“ řekl nakonec a ve světlezelených očích se mu objevil vroucí a zároveň ustaraný výraz. „Ta uniforma ti sluší, Shan.“

„Myslíš, že to dopadne dobře?“ zeptala jsem se tiše, abych nevzbudila zbytek rodiny.

Máma včera odpracovala dvě směny a oba teď s tátou spali. Zpoza zavřených dveří ložnice jsem slyšela tátovo hlasité chrápání. Oba mladší kluky bude muset později někdo vytáhnout z postele a připravit do školy.

Jako obvykle jsme v tuhle hodinu byli vzhůru jen Joey a já.

Dva kumpáni.

„Myslíš, že tam zapadnu, Joey?“ vyslovila jsem nahlas to, čeho jsem se bála nejvíc. U Joeyho jsem si to mohla dovolit. Byl to jediný člověk v rodině, s kterým jsem si mohla otevřeně promluvit a svěřit se mu. Shlédla jsem na svou uniformu a odevzdaně jsem pokrčila rameny.

Podíval se na mě a v očích se mu zalesklo něco, co neřekl nahlas. Bylo mi jasné, že vstal tak brzo ne proto, že potřeboval nutně na záchod, ale protože mě chtěl uklidnit před prvním dnem v nové škole.

Bylo 6:15 ráno.

Výuka v Ballylagginské stejně jako na Gymnáziu v Tommenu začínala až v 9:05. Já ale musela na autobus a ten jediný, který tudy projížděl, měl dorazit v 6:45.

Šlo o první ranní autobus z Ballylagginu, ale musela jsem ho chytit, abych do školy dorazila včas. Máma ráno většinou pracovala a táta mě odmítl kamkoli zavézt.

Když jsem se včera večer táty zeptala, jestli mě vezme do školy, odpověděl mi, že kdybych se přestala povyšovat a vrátila se do Ballylagginské, kam chodí Joey a každé druhé dítě v ulici, nepotřebovala bych nikam svézt.

„Jsem na tebe tak pyšný, Shan,“ řekl Joey hlasem plným emocí. „Ani nevíš, jak moc jsi odvážná.“ Několikrát si odkašlal a pak dodal: „Počkej – něco tu pro tebe mám.“ Přešel přes úzké odpočívadlo do svého pokoje a za necelou minutu se vrátil. „Tumáš,“ zamumlal a vrazil mi do ruky dvě pětieurovky.

„Ne, Joey!“ okamžitě jsem jeho těžce vydřené peníze odmítla. Na benzínce si moc nevydělal a peníze se v naší rodině sháněly těžko, takže představa, že si od svého bratra vezmu deset eur, byla nepřijatelná. „Nemůžu –“

„Vezmi si ty peníze, Shan. Vždyť je to jen deset eur,“ přikázal mi a zamítavě se na mě podíval. „Vím, že ti prababička přispěla na autobus, ale měla bys mít taky něco v kapse. Netuším, jak to tam funguje, ale nechci, abys do školy dorazila bez pár drobných.“

Namáhavě jsem polkla a špitla: „Víš to jistě?“

Joey přikývl a přitáhl si mě k sobě, aby mě mohl obejmout. „Bude to skvělé,“ zašeptal mi do ucha a sevřel mě tak pevně, že jsem si nebyla jistá, koho z nás se snaží přesvědčit nebo utěšit. „Jestli tě někdo bude jen náznakem otravovat, napiš mi a já tam dojedu a spálím celou tu posranou školu spolu s každým nadutým mrňavým ragbistou na popel.“

To mě probralo.

„Dopadne to dobře,“ řekla jsem tentokrát trochu rozhodněji, protože jsem si potřebovala uvěřit. „Jestli ale nepohnu kostrou, přijdu pozdě. To si hned první den nemůžu dovolit.“

Naposled jsem svého bratra objala, oblékla si kabát, popadla školní batoh, navlékla si ho na záda a vyrazila ke schodišti.

„Napiš mi,“ zavolal na mě Joey, když jsem byla na půl cesty dolů po schodech. „Myslím to vážně. Jestli ti někdo byť jen zkřiví vlásek, přijedu a postarám se o něj.“

„Já to zvládnu, Joey,“ zašeptala jsem, rychle vzhlédla k zábradlí, o které se opíral. Sledoval mě s ustaraným výrazem ve tváři. „Vážně.“

„Vím, že ano,“ řekl hlubokým a smutným hlasem. „Jen… chci, abys věděla, že jsem tu pro tebe, dobře?“ Těžce vydechl. „Vždycky.“

Dívala jsem se, jak mi mává na rozloučenou jako rodič prvorozenému dítěti, které jde první den do školy, a uvědomila jsem si, že to pro mého bratra není snadné. Vždycky se za mě rval a snažil se mě bránit a chránit.

Chtěla jsem, aby na mě byl pyšný a začal mě vnímat jako něco víc než jen malou holku, která neustále potřebuje jeho ochranu.

Bylo to nutné už jen kvůli mně.

S novým odhodláním jsem se na něj vesele usmála a pospíšila si z domu na autobus.

2

Všechno je jinak

SHANNON

Když jsem vylezla z autobusu, s úlevou jsem si uvědomila, že se brány Gymnázia v Tommenu otevírají studentům už v sedm, aby se vyhovělo rozdílným potřebám internátních žáků i těm, kdo sem docházeli každý den.

Pospíšila jsem si dovnitř, abych se schovala před počasím.

Venku pršelo jak z konve a za jakýchkoli jiných podmínek bych to považovala za špatné znamení. Tady jsme ale v Irsku, kde prší v průměru 150 až 225 dní v roce.

Navíc byl začátek ledna, doba, kdy jsou srážky nejvyšší.

Zjistila jsem, že nejsem jediné ranní ptáče, co dorazilo ještě před začátkem školy. Několik studentů se už procházelo chodbami a posedávalo v jídelně a společných prostorách.

Ano, společných prostorách.

Gymnázium v Tommenu mělo pro každý ročník něco, co můžu popsat jen jako prostorný obývací pokoj.

Hodně mě překvapilo, když jsem zjistila, že nejsem okamžitý cíl šikany jako na téměř každé škole, kterou jsem doteď navštěvovala.

Když mě studenti míjeli, zjevně se starali jen sami o sebe a moje přítomnost je nezajímala.

Se srdcem až v krku jsem čekala na nějaký jízlivý komentář nebo na to, až do mě někdo strčí.

Nic takového se ale nestalo. Jelikož jsem ze školy přecházela uprostřed ročníku, myslela jsem, že si vyslechnu nové posměšky a potkám nové nepřátele. Nepřišlo ale vůbec nic. Až na pár zvědavých pohledů se ke mně nikdo ani nepřiblížil. Studenti v Tommenu buď nevěděli, kdo jsem, nebo jim to bylo jedno. Každopádně si mě na téhle škole nikdo nevšímal a já si to plně vychutnávala.

Nečekaný plášť neviditelnosti, který jako bych tu měla na sobě, mě uklidnil a cítila jsem se optimističtěji než za několik posledních měsíců. Rozhodla jsem se prohlédnout si společné prostory třeťáků.

Šlo o velkou, jasně osvětlenou místnost s okny sahajícími od podlahy až ke stropu, která poskytovala výhled na nádvoří s dalšími budovami. Stěny byly vymalované do citronového odstínu a visely na nich plakety a fotografie předchozích studentů. Prostornou místnost vyplňovaly sametové pohovky a pohodlné židle spolu s několika kulatými stolky a dubovými židlemi. V rohu stála malá kuchyňka s konvicí, toustovačem a mikrovlnkou.

Páni. Tak takhle si žijí boháči. V Tommenu jsem si připadala jako v jiném světě.

Budu si sem moct přinést pár plátků chleba a připravit si čaj s toustem.

Nesměle jsem vyklouzla ven a začala si procházet školní haly a chodby, abych se z toho všeho vzpamatovala.

Podívala jsem se na svůj rozvrh a zapamatovala si, kde se nachází každá budova a křídlo, kam budu docházet na hodiny.

Když se v 8:50 spustilo zvonění, které značilo, že zbývá patnáct minut do začátku výuky, už jsem se cítila celkem sebevědomě. Pak se za mnou najednou ozval dobře známý hlas a já se skoro rozbrečela úlevou.

„Panebože! Panebože!“ hlasitě vyjekla vysoká blondýna s krásnými tvary a úsměvem o velikosti fotbalového hřiště a kromě té mojí k sobě přilákala i pozornost všech ostatních. Procpala se několika skupinkami dalších studentů, aby se ke mně dostala.

Nebyla jsem ani trochu připravená na medvědí objetí, které následovalo – i když od Claire Biggsové jsem neměla čekat nic jiného.

Nemohla jsem uvěřit, že mě tu vítají usměvavé a přátelské tváře, naprosto odlišné od těch, na které jsem byla zvyklá.

„Shannon Lynchová,“ vysoukala ze sebe Claire, zahihňala se a pevně mě stiskla. „Tys vážně dorazila!“

„Jo, jsem tu,“ tiše jsem se zasmála, poplácala ji po zádech a marně se pokusila vymanit z jejího pevného sevření. „Ale jestli mě nepřestaneš tak tisknout, už moc dlouho tu nebudu.“

„Sakra, promiň,“ zasmála se Claire, okamžitě o krok ustoupila a propustila mě. „Zapomněla jsem, žes od čtvrťáku nevyrostla.“ Ustoupila ještě o krok dál a prohlédla si mě. „Spíš od třeťáku,“ zasmála se a oči se jí šibalsky rozzářily.

Neutahovala si ze mě – všechno, co řekla, byla pravda.

Na svůj věk jsem byla neobvykle malá a moje sto sedmdesát pět centimetrů vysoká kamarádka mě hodně převyšovala.

Byla urostlá, neuvěřitelně krásná a měla atletickou postavu. Její krása navíc nebyla jen nenápadná. Ne, vyzařovala jí z obličeje jako paprsky slunce.

Claire byla jednoduše oslnivá, měla velké hnědé oči a plavé kudrnaté vlasy. Byla optimistická a její úsměv by dokázal rozehřát i ta nejchladnější srdce.

Věděla jsem, že je jiná, už když mi byly čtyři.

Cítila jsem, jak z ní vyzařuje laskavost. Navíc se mě osm dlouhých let zastávala a bránila mě na úkor vlastní popularity.

Věděla, co je správné a co ne, a byla připravená bránit kohokoli slabšího.

Byla člověk, kterého chcete mít v životě už napořád.

Když jsme nastoupily na jinou střední, přestaly jsme se stýkat, ale stačil mi jediný pohled a bylo mi jasné, že je to pořád ta samá Claire.

„Všechny nemůžeme být obryně,“ oplatila jsem jí s vědomím, že si její slova nemám brát osobně.

„Bože, jsem moc ráda, že jsi tady.“ Potřásla hlavou a usmála se na mě. Samým štěstím se roztančila a ještě jednou mě objala. „Nemůžu uvěřit, že tví rodiče konečně udělali správnou věc.“

„Jasně,“ odpověděla jsem rozpačitě. „Nakonec.“

„Shan, tady to takové nebude,“ ujistila mě Claire vážným tónem a v očích se jí objevily potlačené pocity. „Všechno to, čím sis musela projít? Už je to za tebou.“ Znovu si povzdychla a bylo mi jasné, že se drží zkrátka a neříká všechno, co by chtěla.

Claire věděla, jaké to pro mě je. Byla svědkem toho, co jsem si prožila na základce. Naštěstí ale neviděla, jak se to potom ještě zhoršilo.

Už jsem na to chtěla jen zapomenout.

„Budu na tebe dávat pozor,“ pokračovala, „a Lizzie taky – jestli se konečně rozhodne vytáhnout ten svůj líný zadek z postele a dorazit do školy.“

Vesele jsem se usmála, potlačila špatné vzpomínky a řekla: „Tak na nové začátky.“

„Jasně, holka!“ vykřikla nadšeně Claire a vrazila do mě pěstí. „Na nové začátky a šťastnou cestu vpřed.“

První půlka dne proběhla líp, než bych si kdy dokázala představit. Claire mě představila svým kamarádům, a i když jsem si nedokázala zapamatovat jména většiny lidí, které jsem potkala, byla jsem neuvěřitelně vděčná za to, že mě přijali, a odvážím se říct, i akceptovali.

Na přijetí jsem nebyla zvyklá a musela jsem se snažit, abych stíhala vnímat neustálý proud konverzace a přátelských otázek.

Jelikož jsem až doteď trávila většinu času o samotě, bylo pro mě těžké se znovu zařadit do běžného kolektivu puberťáků. Mít kolem sebe kromě Joeyho a jeho kamarádů někoho, kdo byl ochotný si ke mně přisednout, promluvit si se mnou a projít se po škole, byla neuvěřitelná zkušenost.

Uprostřed třetí hodiny se ve škole konečně objevila moje druhá kamarádka ze základky, Lizzie Youngová, která jako důvod nepřítomnosti uvedla návštěvu u doktora. Okamžitě jsme se znovu skamarádily.

Lizzie se přiřítila do školy v klučičích kalhotách a běžeckých botách a zjevně ji ani trochu nezajímalo, co na to kdo řekne. Jako by jí bylo úplně jedno, co si o ní ostatní myslí. Oblékala se, jak si zamanula, a vyzařovala z ní stejně proměnlivá nálada. Zítra klidně dorazí v sukni a namalovaná. Dělala si, co a kdy chtěla, a názor druhých nevnímala a nezajímal ji.

Špinavě blonďaté vlasy měla svázané do špinavě blonďatého culíku, který se jí komíhal ze strany na stranu. Neměla na tváři žádný make-up, což přitahovalo pozornost k jejím velkým modrým očím. Obecně z ní vyzařovalo nenucené sebevědomí.

Při následujících hodinách jsem si všimla, že k sobě Lizzie bez ohledu na neforemné kalhoty a neupravené vlasy láká spoustu klučičí pozornosti. Tím mi dokázala, že není třeba se spoře oblékat a malovat se, abyste zaujaly opačné pohlaví.

Upřímný úsměv a milá osobnost jsou k nezaplacení.

Lizzie se v mnoha ohledech podobala Claire, ale v jiných byla naprosto odlišná. Obě měly blonďaté vlasy a dlouhé nohy. Obě byly na svůj věk vysoké a moc krásné.

Claire ale byla extrovertní a občas trochu přehnaně nadšená, zatímco Lizzie nechávala věci plavat a byla spíš introvertní.

Claire si většinou nedávala pozor na to, co říká, zatímco Lizzie vždycky potřebovala čas, než se k něčemu rozhoupala.

Claire byla vždycky upravená, nosila make-up a uměla se skvěle obléct na jakoukoli příležitost, zatímco Lizziin styl se nedal předpovídat.

Neuměla jsem vysvětlit, jak se drobná brunetka jako já může kamarádit se dvěma nejhezčími holkami ve třídě.

Sakra…

„Jsi v pohodě, Shan?“ zeptala se Lizzie po velké přestávce.

Zrovna jsme šly na další hodinu – angličtinu v jižním křídle. Najednou jsem se zastavila uprostřed kroku a způsobila na chodbě menší zásek.

„Sakra,“ zamumlala jsem. „Nechala jsem telefon na záchodcích.“

Claire, která se zastavila vedle mě, se otočila a zamračila se. „Dojdi si pro něj, počkáme na tebe.“

„Záchodky jsou v budově přírodních věd,“ zasténala jsem. Gymnázium v Tommenu bylo vážně obrovské a několik hodin se konalo v různých budovách na pozemku školy. „Musím si tam pro něj doběhnout,“ dodala jsem. Jakmile jsem si představila, že můj telefon někdo najde a začne v něm šmejdit, polil mě studený pot. Telefon sám neměl žádnou hodnotu – šlo o jeden z nejlevnějších předplacených mobilů na trhu. Neměl ani foťák, ale byl můj, plný soukromých zpráv, a musela jsem ho dostat zpátky. „Sakra.“

„Nepanikař,“ pokusila se mě uklidnit Lizzie. „Půjdeme tam s tebou.“

„Ne,“ zarazila jsem ji a zakroutila hlavou. „Nechci, abyste kvůli mně taky přišly pozdě na hodinu. Dojdu tam a najdu ho.“ Byla jsem v Tommenu nová a dnes byl můj první den ve škole. Pochybovala jsem, že mě učitel potrestá za to, že přijdu pozdě na hodinu. Claire s Lizzie ale nové nebyly, a kdyby neseděly v lavici včas, nic by je neomlouvalo.

To zvládnu. Nepotřebuju chůvu, která by mě doprovázela po škole – aspoň doufám.

Claire se zamračila a bylo zjevné, že neví, co dělat. „Víš to určitě?“

„Jasně,“ přikývla jsem. „Pamatuju si, kam jít.“

„Já ti nevím, Shan.“ Lizzie se kousla do rtu. „Jedna z nás by tam asi měla zajít s tebou.“ Pokrčila rameny a dodala: „Však víš, jen pro případ…“

V tu chvíli se ale ozvalo hlasité zvonění ohlašující začátek hodiny.

„Jen jděte,“ odehnala jsem je od sebe. „Já už to zvládnu.“

Otočila jsem se na podpatku a pospíšila si chodbou dál k východu. Jakmile jsem dorazila na nádvoří, rozeběhla jsem se. Než jsem dorazila k budově přírodních věd, musela jsem v prudkém dešti běžet plnou rychlostí uličkou vedoucí kolem několika sportovních hřišť celých devět minut – což na podpatcích nebylo nic snadného.

Když jsem konečně doběhla na dívčí záchodky, sotva jsem popadala dech a byla jsem celá zpocená.

Můj telefon naštěstí ležel přesně tam, kde jsem ho nechala – na umyvadle vedle dávkovače mýdla.

Vydechla jsem úlevou, rychle ho vzala do ruky, zkontrolovala displej a znovu si oddychla, jakmile jsem se ujistila, že je zamčený. Pak jsem si telefon uložila do přední kapsy školního batohu.

Kdyby se něco takového přihodilo v mojí staré škole, telefon zanechaný bez dozoru na záchodcích by tam nevydržel ani patnáct vteřin, nemluvě o patnácti minutách.

Tady ses dostala mezi smetánku, Shannon, pomyslela jsem si. Ta o tvůj nanicovatý telefon nestojí.

Opláchla jsem si obličej a znovu si nasadila batoh na záda. Jako správná šprtka jsem si ho pověsila na ramena za oba popruhy. Za celý den jsem se nedostala ke svojí skříňce a připadalo mi, že v něm tahám asi pětadvacet kilo, takže jsem je oba nutně potřebovala.

Jakmile jsem vyšla ven a pomyslela na dlouhou a nelákavou cestu zpět do hlavní budovy, kde probíhala moje hodina, musela jsem potlačit zasténání.

Znovu už nikam běžet nehodlám. Fyzicky to nezvládnu. Přišla jsem o veškerou energii.

Smutně jsem se podívala na pěšinu vedoucí nahoru k hřištím. Na téhle straně školy ležela hned tři. Dvě menší a upravená byla prázdná, ale na tom větším právě teď stálo asi třicet kluků s trenérem, který na ně něco křičel.

Nerozhodně jsem se zamyslela nad tím, co dělat.

Když se vydám přímo přes hřiště, získám několik minut k dobru.

Ani si mě nevšimnou.

Jsem drobná a budu rychlá.

I když jsem unavená a vystresovaná.

Zkrátit si cestu přes hřiště je logické.

Pravda, na vzdáleném konci hřiště dělícím travnatou plochu od nádvoří byl strmý, trávou porostlý kopec, ale byla jsem si jistá, že na něj dokážu bez problémů vylézt.

Zkontrolovala jsem si hodinky, a jakmile jsem zjistila, že už jsem zmeškala patnáct minut ze čtyřicetiminutové hodiny, zmocnilo se mě zoufalství.

Už nebylo nad čím přemýšlet. Přelezla jsem nízký dřevěný plot dělící hřiště od pěšiny a rychlým krokem se vydala ke svému cíli.

Se skloněnou hlavou a divoce rozbušeným srdcem jsem si pospíšila přes prázdný trávník a zaváhala, až když jsem dorazila k největšímu hřišti, kde právě trénovali kluci.

Velcí kluci.

Špinaví kluci.

Naštvaní kluci.

Kteří mě zlostně probodávali pohledem.

A sakra.

„Co to vyvádíš?“

„Okamžitě se kliď z hřiště!“

„Ježíšikriste!“

„Zatracené holky.“

„Uhni, dělej!“

V panice jsem ignorovala jejich křik a posměšky a proběhla kolem nich. Bylo zjevné, že jsem jim narušila trénink. Přidala jsem do kroku a nemotorně se rozběhla. Zachvátil mě stud.

Země byla mokrá a bahnitá od deště, takže jsem se nemohla pohybovat tak rychle, jak bych si přála. Rozhodně ne tak rychle, jak chtěli ti kluci.

Když jsem se konečně dostala na okraj hřiště a začala lézt nahoru po strmém svahu, skoro jsem se rozbrečela úlevou. Ta ale moc dlouho netrvala, jelikož ji téměř okamžitě přerušila šílená bolest, když mě něco hodně tvrdého a těžkého trefilo do temene hlavy a vyrazilo mi dech z plic tak silně, až se mi podlomila kolena.

Pak už jsem jen přepadla vzad a rozplácla se na rozbahněný svah. Bolest, kterou jsem cítila v hlavě, mi znemožňovala myslet jasně a pokusit se zmírnit pád.

Moje poslední zřetelná myšlenka, než jsem se zaduněním dopadla na zem a zatmělo se mi před očima, byla tahle: vůbec nic se nezměnilo.

To ale nebyla pravda.

Ode dneška se pro mě mělo změnit všechno.

Úplně všechno.

3

Létající míče

Zázračný chlapec uchvátil trenéry Akademie – Mladý Johnny Kavanagh, 17, bez problémů prošel lékařským zhodnocením a zajistil si místo na prestižní corkské ragbyové akademii. Kavanagh se narodil v Blackrocku v Dublinu a v současné době žije v Ballylagginu v oblasti Cork. Na začátku loňské sezóny utrpěl chronické zranění v oblasti třísel, ale nyní ho týmoví lékaři znovu uschopnili. Student Gymnázia v Tommenu byl jmenován startovní třináctkou slavného mládežnického týmu a o víkendu odehraje patnáctý zápas v národním týmu.

Pravá tříčtvrtka k sobě přitahuje pozornost trenérů na mezinárodní úrovni včetně klubů Británie a jižní hemisféry. Požádali jsme Liama Delaneyho, hlavního trenéra irské reprezentace mladistvých ve věku do dvaceti let, aby se vyjádřil ke zrychlenému vzestupu tohoto školáka, a on situaci komentoval takto: „Jsme nadšeni z úrovně hráčů, kteří se v celém Irsku dostali do reprezentace. Budoucnost irského ragby vypadá nadějně.“

Při konkrétní otázce na corkského chlapce Delaney dodal: „O Kavanaghovi víme už od dob, kdy hrál v Dublinu, a posledních osmnáct měsíců jsme úzce jednali s jeho trenéry a cvičiteli. Na trenéry U18 udělal opravdový dojem. Pozorně sledujeme jeho vývoj a působivou inteligenci a vyspělost, které z něj na hřišti vyzařují. Až dospěje, určitě bude patřit k těm, na něž si ostatní hráči budou muset dát velký pozor.“

JOHNNY

Byl jsem vyčerpaný.

Opravdu. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem stěží udržel otevřené oči a sotva se dokázal soustředit na hru. Z nejhoršího dne se rychle stával nejhorší týden v mém životě, což bylo něco vzhledem k tomu, že bylo teprve pondělí.

Vděčil jsem za to návratu do školy, s čímž se pojily tréninky a šestidenní docházka do posilovny.

Upřímně řečeno jsem se cítil vyhořele už od loňského léta, kdy jsem se vrátil z mezinárodní kampaně s U18, kde jsem hrál s nejlepšími hráči v Evropě. Hned poté mě navíc čekal intenzivní šestitýdenní kondiční tábor v Dublinu.

Pak jsem měl celých deset dní volna a nakonec jsem se vrátil do školy a znovu začal plnit své závazky vůči klubu i Akademii.

Teď jsem měl navíc hlad, což mi na náladě moc nepřidalo.

Dlouhé intervaly mezi jídlem mi neprospívaly.

Můj životní styl a intenzivní trénink vyžadovaly, abych jedl pravidelně a v přesně daný čas. Při příjmu o 4500 kaloriích denně pro mě bylo ideální jíst každé dvě hodiny. Když jsem svůj žaludek nechal čekat déle než čtyři, stal se ze mě náladový a nabručený kretén. Ne že bych se obzvlášť těšil na hromadu zeleniny dušené v páře a rybu, které na mě čekaly v krabičce na oběd, ale mám přece sakra určitou denní rutinu. Když mi někdo rozhodí režim, probudí ve mně učiněnou vyhladovělou bestii.

Na hřišti jsme byli sotva půl hodiny a už jsem složil tři ze spoluhráčů a musel si vyslechnout nadávky od trenéra.

Na svou obranu musím říct, že byla každá skládka naprosto oprávněná, ačkoli možná trochu nemilosrdná.

Přesně to jsem se ale snažil dokázat.

Byl jsem moc vytočený na to, abych bral zvláštní ohledy na kluky, co nehráli ani trochu na mé úrovni.

„Kluci“ je v tomhle případě oprávněný výraz.

Byli to kluci.

Zatímco já hrál s chlapy.

Často jsem si říkal, jaký má smysl hrát ve školním týmu.

Nic mi to nedávalo.

Hrát v klubu byl sice taky jen základ, ale ragby se školáky naprosto plýtvalo mým časem.

Obzvlášť na téhle škole.

Dneska sice byl první den po vánočních prázdninách, ale školní tým trénoval už od září.

Čtyři měsíce.

Čtyři měsíce, zatraceně, a hráli jsme ještě chaotičtěji než předtím.

Za posledních šest let jsem už asi milionkrát litoval, že se mí rodiče přestěhovali zrovna sem. Kdybychom zůstali v Dublinu, hrál bych s kvalitním týmem, prvotřídními hráči a někam se sakra posouval.

Ale ne, místo toho jsem zkysnul tady uprostřed ničeho, dělal všechnu práci za naprosto neschopného trenéra a div se neztrhal, abychom měli aspoň nějakou šanci dostat se do kvalifikace.

Loni jsme vyhráli ligový pohár, protože jsme měli solidní tým, který dokázal hrát celkem ucházející ragby.

Teď nám ale chybělo několik loňských hráčů, co se dostali na univerzitu, a já se vážně začínal bát, že tenhle rok nemáme žádnou šanci.

Navíc jsem nebyl jediný, kdo si to myslel.

Do školy kromě mě chodilo dalších šest nebo sedm výborných hráčů, kteří byli dostatečně dobří na divizi, kde jsme hráli. Přesně v tom vězel problém.

Abychom měli výborné výsledky, potřebovali jsme lavici s třiadvaceti dobrými hráči.

Ne šesti.

Zářným příkladem výjimečného hráče byl můj nejlepší kamarád, Gerard Gibson – nebo zkráceně Gibsie.

Bezpochyby šlo o nejlepšího rváčka, se kterým nebo proti kterému jsem hrál na této úrovni ragby, a kdyby do toho vložil trochu zápalu a úsilí, snadno by se dokázal vypracovat výš.

Na rozdíl ode mě ale pro Gibsieho ragby nebylo v životě to nejdůležitější.

Vzdát se na pár let večírků a přítelkyň byla malá cena za šanci na profesionální kariéru ve sportu. Kdyby přestal pít a kouřit, byl by z něj výjimečný hráč.

Gibs o tom ale už tak přesvědčený nebyl a čas, který mohl strávit tréninkem, místo toho věnoval postelovým hrátkám s celou holčičí populací Ballylagginu a pití, až jeho játra a slezina křičely o pomoc.

Podle mě to byla strašná škoda.

Další předhoz od Patricka Feelyho, naší nové dvanáctky a mého parťáka ve středu hřiště, a ztratím poslední zbytek sebekontroly.

Vytrhnu si z úst chránič, hodím ho po něm a trefím ho přímo do brady.

„Vidíš?“ zařvu. „Tomuhle se říká zasáhnout cíl.“

„Sorry, kapitáne,“ zamumlá tříčtvrtka a začervená se. Řekl mi přezdívkou, kterou jsem si vysloužil, když jsem se ve čtvrťáku stal kapitánem školního týmu. Ten samý rok jsem poprvé hrál mezinárodní zápas. „Budu se víc snažit.“

Okamžitě jsem zalitoval toho, co jsem udělal.

Patrick byl šikovný kluk a skvělý kamarád.

Kromě Gibsieho jsem se nejvíc sblížil s Hughiem Biggsem a právě Patrickem.

S Gibsem, Feelym a Hughiem jsem se kamarádil už na Scoil Eoin, chlapecké základce. Mě do jejich třídy zařadili v posledním ročníku.

Spojila nás společná láska k ragby a zůstali jsme dobrými přáteli i celou střední, i když jsme se tak trochu rozdělili do dvojic – Hughie se začal víc bavit s Patrickem a já s Gibsiem.

Patrick byl tichý kluk. Nezasloužil si, abych na něj křičel, a rozhodně jsem po něm neměl házet poslintaným chráničem.

Svěsil jsem hlavu, doběhl k němu, poplácal ho po rameni a zamumlal omluvu.

Vidíte? Přesně proto potřebuju pravidelný přísun jídla.

A balík ledu na péro.

Dejte mi dost masa a zeleniny a stane se ze mě úplně jiný člověk.

Tolerantní.

Možná dokonce i zdvořilý.

Teď jsem se ale soustředil jen na to, abych neomdlel z hladu a bolesti, takže jsem na takové serepetičky neměl čas.

Na konci týdne nás čeká kvalifikační zápas a na rozdíl ode mě tihle kluci tráví volný čas tím, že se chovají jako puberťáci.

Vánoční prázdniny to perfektně dokazovaly.

Zatímco já se celou dobu usilovně snažil vrátit se po úrazu na hřiště, oni strávili Vánoce tím, že se celou dobu jen cpali a chlastali. Nevadí mi prohrát zápas, pokud budeme opravdu hrát hůř. Nesnesu ale, pokud prohrajeme kvůli špatné přípravě a nedostatečné disciplíně. Ať už jsme ve školní lize, nebo ne. To mi prostě kurva nestačí.

Už tak jsem byl vytočený k nepříčetnosti, když tu náhle přes hřiště začala přebíhat holka – namířila si to přímo přes trávník.

Zpražil jsem ji pohledem a cítil přitom, jak se ve mně probouzí téměř maniakální zlost.

Tady máme důkaz, jak kurva tragický tenhle tým je.

Ostatním studentům je jedno, že trénujeme.

Pár kluků na ni zařvalo, ale to mě jen ještě víc vytočilo.

Byla to jejich chyba.

Blbečci, co si z ní utahovali a křičeli na ni, byli přesně ti, co potřebovali buď hrát líp, nebo se vzdát svých snů o ragbyové kariéře.

Místo toho, aby se soustředili na hru, se nechali rozptýlit holkou.

Debilové.

„Krásná ukázka vedení, Kavanaghu,“ začal si ze mě utahovat Ronan McGarry, další z našich nejnovějších přírůstků a příšerná mlýnová spojka, zatímco kolem mě pozpátku probíhal.

„Soustřeď se kurva na sebe,“ napomenul jsem ho, zatímco jsem začal přemýšlet nad tím, do jakého průšvihu bych se dostal, kdybych mu zpřelámal hnáty. Tohohle kluka jsem fakt nemusel.

„Možná bys to měl říkat sám sobě,“ vysmál se mi Ronan. „Dublinská pakáži.“

Došel jsem k rozhodnutí, že mi trest nevadí. Jakmile jsem zase do rukou dostal míč, hodil jsem mu ho po hlavě. Můj hod byl precizní a přesný a míč ho trefil přímo tam, kam jsem chtěl – do nosu.

„Dej si pohov, horká hlavo!“ vyštěkl na mě trenér a ihned si to k nám namířil, aby zkontroloval Ronana, který se držel za nos.

Přezíravě jsem si odfrkl.

Trefil jsem ho míčem, ne pěstí.

Padavka.

„Hraješ týmový sport,“ obořil se na mě trenér a zpražil mě pohledem. „Ne Johnnyho show.“

„Vážně?“ nedokázal jsem se udržet a zavrčel jsem. Pan Mulcahy, seniorní ragbyový trenér na téhle škole, mě neměl moc v lásce a já jeho city opětoval.

„Ano,“ vykřikl trenér. „Tak to prostě sakra je.“

Doběhl jsem k míči, sebral ho a neochotně se vydal směrem k trenérovi a McGarrymu. Nehodlal jsem to nechat jen tak být. „V tom případě byste to těmhle idiotům mohl připomenout,“ zavrčel jsem a mávl rukou na své spoluhráče, „protože se mi zdá, že jsem tu jediný, kdo se dneska uráčil přijít na trénink!“

„Dej si pozor na pusu, chlapče,“ napomenul mě trenér. „A neprovokuj mě.“

Nedokázal jsem se udržet a zasyčel: „Tenhle tým stojí za starou belu.“

„Jdi se osprchovat, Kavanaghu,“ poručil mi trenér, jehož obličej vzplanul nebezpečně nachovou barvou, a dloubl mě prstem do hrudi. „Máš padáka!“

„Padáka?“ vysmál jsem se mu. „Odkud přesně?“

Odnikud padáka nedostanu.

Trenér mě nemůže vyhodit.

Nemůže mi zakázat trénink. Může mě dočasně vyloučit. Uložit mi nějaký trest.

To pro mě ale nic neznamená, jelikož jakmile přijde čas na zápas, budu zpátky na hřišti.

„Nic neuděláte,“ nechal jsem se unést emocemi a vyštěkl na něj.

„Neprovokuj mě, Johnny,“ varoval mě trenér. „Stačí jeden telefonát těm tvým fajnovým trenérům na severu a budeš plavat v tolika sračkách, že už se z nich nikdy nevyhrabeš.“

Ronan, který stál hned vedle trenéra, se zlověstně ušklíbl. Zjevně se nemohl nabažit toho, že mě dostal do problémů.

Trenérova výhrůžka mě sice rozpálila doběla, ale bylo mi jasné, že jsem prohrál. Rozhodl jsem se vybít si to na míči ve svých rukou. Pustil jsem ho a vší silou do něj vztekle kopl. V tu chvíli mi bylo jedno, kam doletí.

Jakmile mi míč odletěl od boty, zlost se ze mě okamžitě vypařila a zmocnil se mě pocit zklamání.

Sakra.

Jen si to komplikuju.

Přece jsem chytřejší.

Když mi trenér pohrozil Akademií, byla to podpásovka, ale věděl jsem, že si to zasloužím.

Vztekal jsem se na jeho hřišti v jeho týmu a byl jsem příliš naštvaný a přetažený na to, abych se v tu chvíli dal do kupy.

Nikdy by mě nenapadlo, že ucítím jakékoli výčitky svědomí za to, že jsem se do McGarryho trefil míčem – ten kretén si zasloužil něco mnohem horšího, ale Feelyho a zbytek kluků jsem z toho měl vynechat.

Měl jsem být kapitánem týmu, ale místo toho jsem se choval jako naprostý kretén.

Bylo to nepřípustné a styděl jsem se za to, jak jsem se nechal unést.

Věděl jsem proč.

Posledních pár měsíců jsem dřel jako mezek a od zranění jsem se vrátil zpátky do hry moc brzy.

Doktoři mi dovolili znovu začít trénovat už tenhle týden, ale i slepec by poznal, že mi to nejde stejně dobře jako předtím. Příšerně mě to vytáčelo.

Musel jsem skloubit školu, trénink, závazky vůči klubu a Akademii a mezitím se snažit vyléčit ze zranění, ale dávalo mi to zabrat po psychické i fyzické stránce a jen těžce jsem hledal pevnou disciplínu, kterou jsem obvykle dodržoval.

To mě ale každopádně neomlouvalo.

Patrickovi a ostatním klukům se omluvím, jakmile se najím.

Trenér si všiml, jak jsem zplihl, a strnule přikývl.

„Dobře,“ řekl klidnějším tónem než dřív. „Jdi se osprchovat a zbytek dne si pro rány boží odpočiň. Jsi ještě kluk, Kavanaghu, ale vypadáš hrozně.“

Sice mě neměl moc v lásce a každý den jsme se hádali jako starý manželský pár, ale nikdy jsem nepochyboval o tom, že pro mě chce to nejlepší.

Záleželo mu na jeho hráčích – a nejen na jejich schopnosti hrát ragby. Chtěl, abychom byli ve škole po všech stránkách a neustále nám připomínal, jak důležité jsou závěrečné zkoušky.

Nejspíš měl taky pravdu v tom, že vypadám hrozně – rozhodně jsem se tak cítil.

„Máš před sebou důležitý rok,“ připomenul mi. „Páťák je z hlediska maturity ještě důležitější než šesťák a potřebuju, abys dostával dobré známky – a sakra!“

„Co je?“ zeptal jsem se překvapeně.

Otočil jsem se a pohlédl tam, kam trenér upřel zděšený pohled. Na kraji hřiště si všiml nějakého schouleného klubíčka.

„Kurva,“ zamumlal jsem, když mi konečně došlo, na co se dívám.

Na tu holku.

Ta zatracená holka, co přecházela přes hřiště, ležela na zádech na trávě.

Vedle ní ležel míč.

A ne jen tak ledajaký.

Můj zakrvácený míč!

V žilách mi zmrzla krev a nohy se mi samy od sebe pohnuly dřív, než jim to můj mozek přikázal. Rozběhl jsem se k ní a celou dobu mi srdce bušilo v hrudi jako splašené.

„Haló – jsi v pořádku?“ zavolal jsem, jakmile jsem k ní doklusal.

Tiše zasténala a pokusila se postavit. Zjevně byla vyděšená a snažila se dostat zpátky na nohy, ale vůbec jí to nešlo.

Nevěděl jsem, co dělat, takže jsem se k ní natáhl, abych jí pomohl, ale rychle mě od sebe odehnala.

„Nesahej na mě,“ vykřikla trochu nezřetelně a prudký pohyb způsobil, že se zase svezla na kolena.

„Tak dobře!“ Automaticky jsem o krok ustoupil a zvedl ruce. „Moc mě to mrzí.“

Strašně pomalu se postavila na nohy, ale kolíbala se ze strany na stranu, v obličeji měla zmatený výraz a v očích zastřený pohled.

Jednou rukou držela svou zablácenou sukni, v druhé svírala ragbyový míč a vyděšeně se kolem sebe rozhlédla.

Pak shlédla na míč v rukou a nakonec zase vzhlédla na mě.

V očích se jí matně zableskl vztek a napůl doklopýtala, napůl se doplížila až ke mně.

Měla příšerně rozcuchané vlasy, které jí volně spadaly na drobná ramena. Na jednotlivých pramenech jí ulpěly kusy bahna a trávy.

Když ke mně došla, vrazila mi míč do rukou a sykla: „To je tvůj míč?“

Pohled na drobnou a zablácenou holku mě tak omráčil, že jsem jenom přikývl jako naprostý idiot.

Ježíšikriste, co je to za holku?

Odkašlal jsem si, vzal si od ní míč a řekl: „Ehm, ano. Je můj.“

Byla drobná a opravdu malá, takže mi nesahala skoro ani po hruď.

„Dlužíš mi novou sukni,“ zavrčela a nepřestávala si tisknout zničenou sukni k boku. „A nové punčochy,“ dodala a shlédla na velké oko na svých tělových punčochách.

Celá se prohlédla a pak se na mě podívala přimhouřenýma očima.

„Dobře,“ přikývl jsem, protože popravdě, co jiného jsem měl říct?

„A omluvu,“ stihla ještě dodat, než se znovu svezla k zemi.

Dopadla plnou vahou na zadek a z úst jí unikl bolestivý výkřik.

„Sakra,“ zamumlal jsem. Pustil jsem míč z rukou a pospíšil si k ní, abych jí pomohl. „Nechtěl jsem –“

„Dál už ani krok!“ Znovu mě od sebe odstrčila. „Au,“ zasténala a trhla sebou. Vzpažila obě ruce, popadla se za hlavu a namáhavě vydechla: „Moje hlava.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se. Netušil jsem, co sakra dělat.

Měl bych ji zvednout, ačkoli mi to sama zakázala?

Nepřipadalo mi to jako dobrý nápad.

Na druhou stranu jsem ji tu nemohl takhle nechat.

„Johnny!“ dolehl ke mně hlas trenéra. „Je v pořádku? Zranils ji?“

„Nic jí není,“ zavolal jsem na něj, ale trhl jsem sebou, když jí z hrudi unikl zvuk podobný škytnutí.

„Jsi v pořádku, viď?“

Tahle holka mě dostane do maléru. A to už jsem v dost velkém maléru byl. Teď jsem málem srazil hlavu nějaké holce, což mi na reputaci moc nepřidá.

„Pročs to udělal?“ zašeptala a sevřela si drobnou hlavu ještě drobnějšíma rukama. „Ublížils mi.“

„Mrzí mě to,“ zopakoval jsem. Měl jsem zvláštní pocit bezmocnosti, který se mi vůbec nezamlouval. „Neudělal jsem to schválně.“

Popotáhla a v modrých očích se jí objevily slzy. To už jsem nevydržel.

Kurva.

Zděšeně jsem rozhodil rukama a vysoukal ze sebe: „Moc mě to mrzí.“ Pak jsem se shýbl a zvedl ji ze země. „Kriste,“ zamumlal jsem bezmocně a postavil ji na nohy. „Jen prosím tě nebreč.“

„Dnes jsem tu poprvé,“ popotáhla a zapotácela se. „Měl to být nový začátek, ale teď jsem celá od bláta.“

Měla pravdu.

„Táta mě zabije,“ vyhrkla a sevřela do ruky potrhanou sukni. „Mám úplně zničenou uniformu.“

Z hrdla jí uniklo bolestné zasyknutí a ruka, ve které držela sukni, jí vystřelila ke spánku, takže se jí roztržený kousek látky odchlípl od těla.

Naskytl se mi pohled na její kalhotky a šokovaně jsem na ni vytřeštil oči, což nebyla ta nejvhodnější reakce.

Kluci za mými zády na ni začali pískat a pokřikovat.

„Bože,“ vykřikla a nemotorně se pokusila znovu se zakrýt.

„No tak, krásko!“

„Otoč se!“

„Jděte do háje, kreténi!“ okřikl jsem své spoluhráče a stoupl si před ni, abych ji zaclonil.

Slyšel jsem, jak se za mnou chechtají, smějí se a vykřikují přihlouplé poznámky, ale nedokázal jsem se na nic z toho soustředit, protože je přehlušil zvuk mého rozbušeného srdce.

„Tumáš,“ vzal jsem do ruky lem svého trička, přetáhl si ho přes hlavu a poručil jí: „Oblékni si ho.“

„Je špinavé,“ zavzlykala, ale když jsem jí ho přetáhl přes hlavu, nezarazila mě.

Prostrčila ruce rukávy, a když se jí lem svezl až ke kolenům a celou ji zakryl, strašně se mi ulevilo.

Kriste, je vážně hrozně drobná.

Má vůbec věk na to, aby chodila na střední?

Nevypadala tak.

Zrovna teď vypadala strašně mladě a… smutně?

„Kavanaghu, je ta dívka v pořádku?“ zeptal se mě trenér.

„Nic jí není!“ vyštěkl jsem znovu.

„Vezmi ji do kanceláře,“ poručil mi. „Zařiď, aby ji prohlédla Majella.“

Majella ve škole zajišťovala první pomoc. Pracovala v jídelně a chodilo se za ní, když se nějaký student zranil.

„Dobře, pane,“ zavolal jsem rychle a shýbl jsem se, abych ze země sebral její sukni a školní tašku.

Přistoupil jsem k ní o krok blíž, ale ona přede mnou couvla.

„Jen se ti snažím pomoct,“ prohlásil jsem co nejjemnějším tónem a rozhodil ruce na znamení, že jí nechci ublížit. „Vezmu tě do kanceláře.“

Vypadala trochu zmateně a bál jsem se, že má možná otřes mozku.

S mým štěstím jsem jí ho určitě způsobil.

Do prdele.

Přehodil jsem si její tašku přes rameno, zastrčil si její sukni za pás trenýrek, opřel jí ruku o záda a pokusil se jí pomoct na cestě nahoru do kopce dělícího hřiště od školních pozemků.

Pohybovala se nekoordinovaně jako hříbě a musel jsem odolat náhlému nutkání vzít ji kolem ramen.

Za pár minut jsem to stejně musel udělat, protože se jí pletly nohy.

Zachvátila mě panika.

Nenávratně jsem jí ublížil.

Vyloučí mě ze školy za to, že jsem se neovládl, a vydají na mě zatykač.

Jsem nebetyčný kretén.

„Moc mě to mrzí,“ neustále jsem jí opakoval a zpražil pohledem každého zvědavého debila, který se rozhodl zastavit a zírat na nás, zatímco jsme šnečím krokem pokračovali dál.

Měla na sobě moje tričko, které na ní viselo jako šaty.

Já vedle ní mrzl jen v trenýrkách na trénink, ponožkách a kopačkách. Navíc jsem měl přes rameno přehozenou tu její zatracenou růžovou tašku.

Jen ať na nás zírají – záleželo mi jen na tom, aby ji někdo prohlédl.

„Fakt je mi to moc líto.“

„Přestaň se omlouvat,“ zasténala a vzala se za hlavu.

„Dobře, promiň,“ zamumlal jsem a ucítil, jak se o mě opírá. „Ale vážně je mi to líto. Aby bylo jasno.“

„Vůbec tu není jasno,“ hlesla a celá strnula. „Země se mi točí pod nohama.“

„Kriste, to neříkej,“ vysoukal jsem ze sebe a objal ji ještě pevněji. „Nic takového už neříkej.“

„Pročs to udělal?“ zakňourala. Byla tak křehká, drobná a celá zablácená.

„Protože jsem kretén,“ prozradil jsem jí, přehodil si její růžový batoh zpátky přes rameno a přitiskl ji k sobě blíž. „Vždycky něco zkazím.“

„Udělals to schválně?“

„Cože?“ Tak mě to překvapilo, až jsem se zastavil. „Ne.“ Natočil jsem se k ní, abych jí viděl do obličeje, zamračil se a řekl: „Nic takového bych ti neudělal.“

„Přísaháš?“

„Jistě,“ zabručel jsem, podepřel ji a znovu ji k sobě přitiskl. „Přísahám.“

Byl leden.

Bylo mokro.

Byla mi zima.

Ale z nějakého zvláštního a znepokojivého důvodu jsem uvnitř sálal jako rozpálená kamna.

To, co jsem řekl, ji kdoví proč uklidnilo, protože si zhluboka oddychla, uvolnila strnulé tělo a opřela se o mě celou vahou.

4

Rovnou do klína

JOHNNY

S velkým úsilím a překvapivou sebekontrolou, které obvykle postrádám, se mi podařilo respektovat její přání a zavést ji do kanceláře. Jediné, co jsem chtěl, bylo vzít ji do náručí a doběhnout pro pomoc.

Panikařil jsem a bál se, a čím víc sténala a opírala se o mě, tím víc jsem o ni měl strach.

Po deseti minutách čekání před ředitelnou a poslouchání, jak se pan Twomey jen rozčiluje a nadává, jsem přišel o poslední zbytek trpělivosti.

Proč už ji někam neodvedl?

Proč sakra pořád stojím před jeho kanceláří a snažím se udržet na nohou holku v napůl komatózním stavu?

To on je přece dospělý.

„Její matka už je na cestě,“ frustrovaně si povzdychl pan Twomey a zastrčil si telefon zpátky do kapsy. „Jak se to vůbec mohlo stát, Johnny?“

„Už jsem vám to vysvětloval. Šlo o nehodu,“ zasyčel jsem. Pořád jsem ji podpíral a tiskl k sobě její drobné tělo. „Musíte sem zavolat Majellu, aby ji zkontrolovala,“ zopakoval jsem už asi popadesáté. „Myslím, že má otřes mozku.“

„Majella je až do pátku na mateřské,“ vyštěkl na mě pan Twomey. „Co mám s tou dívkou teď dělat? Neprošel jsem školením první pomoci.“

„V tom případě byste měl zavolat doktora,“ odpověděl jsem naštvaně a nepřestával ji držet. „Protože jsem jí kurva rozbil hlavu.“

„Dejte si pozor na jazyk, Kavanaghu,“ obořil se na mě pan Twomey.

Automaticky jsem ze sebe vysoukal standardní „ano, pane“. Ve skutečnosti mi to bylo jedno a ani mě to nijak zvlášť nemrzelo.

Moje role v ragbyové akademii mi ve škole propůjčovala určitou volnost a přednostní zacházení, kterého se ostatním studentům nedostávalo. Na druhou stranu jsem toho nechtěl hned první den zpátky ve škole zneužít.

Ne když jsem si už dost koledoval za to, že jsem zmrzačil novou studentku.

„Jste v pořádku, slečno Lynchová?“ zeptal se pan Twomey a šťouchl do ní, jako by byla nedovařený krocan a on od ní nechtěl chytit salmonelu.

„Bolí to,“ zasténala a klesla na mě.

„Já vím,“ pokusil jsem se ji uklidnit a přitáhl si ji k sobě blíž. „Strašně moc mě to mrzí.“

„Ježíši, Johnny, tohle mi byl čert dlužen,“ zasyčel pan Twomey a pročísl si prošedivělé vlasy. „Dnes je tu poprvé. Poslední, co potřebuju, je, aby sem její rodiče přišli a rozhodli se naši školu rozsápat na cucky.“

„Byla to nehoda,“ zopakoval jsem naštvaně. Dívka znovu zasténala a já snížil hlas a dodal: „Je přece jasné, že jsem jí nechtěl ublížit.“

„No jistě, to můžete říct její matce, až sem dorazí,“ odfrkl si pan Twomey. „Z Komunitní školy v Ballylagginu ji rodiče odhlásili proto, že ji tam žáci slovně a fyzicky napadali. A co se stane hned první den, co přestoupí do Tommenu? Tohle!“

„Já na ni nezaútočil,“ ohradil jsem se. „Špatně jsem kopl do míče.“

Uchopil jsem ji pevněji a probodl tu samozvanou autoritu pohledem.

„Tak počkat,“ vyštěkl jsem, jakmile jsem si uvědomil, co řekl: „Co myslíte tím, že ji někdo napadal?“

Shlédl jsem na drobnou dívku, kterou jsem držel pod paží.

Kdo by jí mohl chtít ublížit?

Byla tak malá.

A křehká.

„Co se jí stalo?“ zeptal jsem se a přesunul pozornost zpátky na ředitele.

„Myslím, že asi spadnu,“ zasípala dívka a přerušila tok mých myšlenek. Natáhla se nahoru, drobnou rukou se mě chytla za předloktí a povzdychla si. „Všechno se kolem mě točí.“

„Nenechám tě spadnout,“ odpověděl jsem automaticky konejšivým tónem. „Neboj se.“ Cítil jsem, jak klouže dolů, takže jsem ji znovu vytáhl nahoru a ze všech sil se ji pokusil udržet na nohou. „Nepustím tě,“ ujistil jsem ji a sevřel ji ještě pevněji. „Budeš v pořádku.“

„Poslyšte, co kdybyste se s ní posadil?“ navrhl pan Twomey a ukázal na lavičku u zdi před ředitelnou. „Já se pokusím najít nějaké obinadlo nebo něco podobného.“

„Vy mě tu s ní necháte?“ Překvapením mi spadla brada. „Samotného?“

Ředitel už mi neodpověděl.

Samozřejmě že ne. Ten zatracený zbabělec už byl kdesi v dáli na chodbě a zoufale se snažil vyhnout se přesně té zodpovědnosti, za kterou dostával zaplaceno.

„Bezpáteřní idiot,“ zavrčel jsem si pod vousy.

Frustrovaně jsem s ní došel k dřevěné lavičce.

Odložil jsem její tašku na zem a opatrně jsem nás spustil na lavičku, dokud jsme neseděli u sebe. Pořád jsem ji držel kolem kostnatých ramen a neodvážil se od ní odlepit pro případ, že by se náhodou svezla na zem.

„Skvěle,“ zamlaskal jsem naštvaně. „Vážně kurva super.“

„Ty tak krásně hřeješ,“ zašeptala a cítil jsem, jak se mi přitulila tváří k holé hrudi. „Jako termoska.“

„Fajn, teď potřebuju, aby ses pokusila udržet oči otevřené,“ odpověděl jsem. To, co řekla, mě vyděsilo.

S nervózně poskakujícími koleny jsem si ji otočil v náručí a vzal ji za tvář. „Poslyš,“ zašeptal jsem a trochu s ní zatřásl.

„Poslyš… děvče?“ dodal jsem nemotorně, jelikož jsem netušil, jak se jmenuje. Skoro jsem ji zabil a ani kurva neznám její jméno. „Otevři oči.“

Neposlechla mě.

„Haló – haló!“ řekl jsem hlasitěji. „Podívej se na mě.“ Zatřásl jsem s ní. „Podívej se mi do očí.“

Tentokrát mě poslechla.

Otevřela oči a sakra, musel jsem se prudce nadechnout.

Ježíši, tahle holka je nádherná.

Samozřejmě jsem si všiml už dřív, že je neobvykle hezká, ale když jsem ji teď viděl tak zblízka, že bych jí dokázal spočítat pihy na tváři – mimochodem jich tam měla jedenáct –, uvědomil jsem si, jak je neobyčejně krásná.

Měla velké, kulaté a naprosto nádherné modré oči, které byly protkané zlatými nitkami a orámované hustými, dlouhými řasami.

Ani jsem si nebyl jistý, jestli jsem kdy viděl takový odstín modré. Rozhodně jsem si to nepamatoval.

Bezpochyby to byly ty nejkrásnější oči, co jsem kdy v životě viděl.

Navíc měla dlouhé, tmavohnědé, husté vlasy, které jí sahaly až po lokty a na koncích se kroutily.

Pod hustou kšticí se skrývala malá tvář ve tvaru srdce s hladkou, čistou pokožkou a malým ďolíčkem na bradě.

Nad nádhernýma očima se jí klenulo dokonale tvarované, tmavé obočí. Měla malý a roztomilý nos, ostré lícní kosti a velké plné rty.

Ty byly přirozeně zbarvené dorůžova a vypadaly tak trochu, jako by před chvilkou lízala nanuk nebo něco takového – což samozřejmě nedělala, jelikož jsem poslední půlhodinu strávil tím, že jsem se ji snažil udržet naživu.

„Ahoj,“ řekla tiše.

Vydechl jsem úlevou. „Ahoj.“

„Tak takhle vypadáš?“ zeptala se, přimhouřila oči a prohlédla si mě s prázdným výrazem v očích. „Máš vážně moc hezký obličej.“

„Ehm, díky?“ řekl jsem neohrabaně a dál v rukou svíral její tvář. „Je to ten jediný, co mám.“

„Líbí se mi,“ zašeptala. „Máš hezkou tvář.“ Pak ale znovu zavřela oči a svezla se dopředu.

„Ne, ne, ne,“ zašeptal jsem znovu a hrubě jí zatřásl. „Neomdlívej!“

Zasténala a znovu otevřela oči.

„Šikovná holka,“ namáhavě jsem vydechl. „Snaž se zůstat při vědomí.“

„Kdo jsi?“ zachraptěla a opřela se mi celou vahou hlavy o ruce.

„Jmenuju se Johnny,“ prozradil jsem jí a potlačil úsměv. „A ty?“

„Shannon,“ zašeptala. Trochu přimhouřila oči, ale když jsem ji šťouchl do obou tváří, znovu je rychle otevřela. „Jako ta řeka,“ vydechla.

„No, Shannon jako ta řeka,“ řekl jsem co nejveselejším tónem. Zoufale jsem se snažil, aby zůstala soustředěná a dál si se mnou povídala. „Tvoji rodiče už jsou na cestě. Nejspíš tě vezmou do nemocnice na kontrolu.“

„Johnny,“ zasténala a trhla sebou. „Johnny. Johnny. Johnny. To vůbec není dobré…“

„Cože?“ zeptal jsem se jí. „Co není dobré?“

„Můj táta,“ zašeptala.

Zamračil jsem se. „Tvůj táta?“

„Zachráníš mě?“

Znovu jsem svraštil obočí. „Potřebuješ, abych tě zachránil?“

„Mmm-hmm,“ zamumlala ospale. „Pohlaď mě po vlasech.“

Její prosba mě zarazila. „Chceš, abych tě pohladil po vlasech?“

Přitakala a znovu se svezla dopředu. „Bolí mě to tam.“

Přisunul jsem se k ní blíž, otočil ji k sobě tak, že mi její hlava spadla na rameno, a zatímco jsem jí jednou rukou pořád podepíral tvář, začal jsem ji druhou hladit po vlasech. Byla to zvláštní pozice, ale poradil jsem si.

Ježíši, co to sakra vyvádím?

Potřásl jsem hlavou. Připadal jsem si jako idiot, ale nepřestal jsem dělat to, co po mně chtěla.

Všechno šlo dobře – dokud se mi obličejem nesvezla rovnou do klína.

Tak neuvěřitelně intimní dotyk mě donutil sebou trhnout. Nemluvě o tom, že mi v kalhotách najednou ožilo péro a v tříslech jsem ucítil šílenou bolest. Pokusil jsem se jí odstrčit hlavu z klína, ale ona hlasitě zaprotestovala.

Pak vytáhla nohy na lavičku a rozhodla se mi na klíně uvelebit.

A kurva.

Zvedl jsem ruce nahoru hodně daleko od jejího těla, protože obvinění ze sexuálního obtěžování jsem teď potřeboval asi stejně jako kulku do hlavy. Rozhlédl jsem se kolem sebe a pokusil se najít někoho, kdo mi pomůže, ale nikdo se neukázal.

Na chodbě se příhodně nenacházel nikdo dospělý.

Tahle škola ať jde do háje.

Napadlo mě, že bych měl utéct, ale těžko jsem ji ze sebe mohl jen tak setřást.

Jasně, protože rozbít jí hlavu nebylo už tak dost hrozné.

Takže jsem tam jen tak dál seděl s její hlavou na klíně, zatímco se mi tváří tulila k péru, a modlil se k bohu, aby mi dal sílu ignorovat vnitřní pocity a nedostat z toho erekci.

Krom toho, že to nebylo zrovna nejpříhodněji načasované, byl můj penis stejně rozbitý.

Totiž – on sám ani ne, ale oblast kolem něj ano. Jestli dostanu erekci, mohl bych vedle ní klidně taky omdlít.

Pak ale zasténala bolestí, čímž ve mně znovu probudila obavy, takže jsem o vlásek unikl katastrofě.

Moje ruka jí samovolně zabloudila k tváři.

„Budeš v pořádku,“ zašeptal jsem. Zmocnil se mě pocit úzkosti a nutkání se o tuhle holku postarat. Obojí pro mě bylo nové a stejnou měrou děsivé. „Ššš, budeš v pořádku.“

Odhrnul jsem jí vlasy z tváře, zastrčil jí tmavohnědý pramen za ucho a nepřestával ji hladit po bolavém místě na hlavě.

Na temeni, kam jsem se jí trefil míčem, jí už rostla pěkně velká boule, takže jsem po ní jemně jako pírko přejel prsty. „Je to takhle v pohodě?“

„Mmm,“ vydechla. „Je to… příjemné.“

„To je dobře,“ zamumlal jsem s úlevou a hladil ji dál.

Pak jsem si na spánku blízko linie jejích vlasů všiml vybledlé jizvy.

Bezmyšlenkovitě jsem přejel prstem po pár centimetrů dlouhé zvrásnělé kůži a zeptal se jí: „Jak se ti stalo tohle?“

„Hmm?“

„Tady.“ Přejel jsem prstem po staré jizvě. „Odkud to máš?“

„Od táty,“ odpověděla a těžce vydechla.

Jakmile jsem si uvědomil, co mi odpověděla, zarazil jsem se. „Cože?“

Když mi neodpověděla, jemně jsem jí druhou rukou zatřásl ramenem. „Shannon?“

„Hmm?“

Poklepal jsem na starou jizvu prstem a zeptal se: „Chceš mi říct, že ti tohle udělal tvůj táta?“ snažil jsem se v hlase udržet klidný tón, ale náhle se ve mně vzedmula nutkavá potřeba někomu ublížit nebo ho zabít a vyžadovalo nadlidské úsilí se ovládnout.

„Ne, ne, ne,“ zašeptala.

„Takže ti tohle neudělal tvůj táta?“ zeptal jsem se pro jistotu. „Určitě?“

„Samozřejmě že ne,“ zamumlala.

Díkybohu.

Vypustil jsem ze sebe vzduch, který jsem nevědomky zadržel.

„Jimmy?“

„Johnny.“

„Aha. Johnny?“

„Ano?“

„Zlobíš se na mě?“

„Cože?“ Její tichá otázka mě zmátla. Shlédl jsem na ni a znovu se mě zmocnilo silné nutkání ji chránit. „Ne. Nezlobím se na tebe,“ odpověděl jsem, na dlouhou chvíli se odmlčel a přestal ji hladit. Pak jsem se zeptal: „Zlobíš se ty na mě?“

„Asi ano,“ zašeptala a znovu se ke mně přitulila.

Protočily se mi panenky a musel jsem potlačit zasténání.

Kurva!

„Tohle nedělej,“ procedil jsem skrz zuby a přidržel jí hlavu.

„Co?“ vydechla spokojeně a otřela se mi tváří o stehno. „Nemám se na tebe zlobit?“

„Ne,“ vysoukal jsem ze sebe a znovu jí přidržel hlavu. „Klidně se na mě zlob, jen mi už přestaň přejíždět hlavou po klíně.“

„Tvůj klín se mi líbí,“ vydechla se zavřenýma očima. „Je jako polštář.“

„Jasně, ehm, no, to je sice moc hezké –“ odmlčel jsem se a znovu zastavil pohyb její hlavy, „ale mě to bolí, takže potřebuju, abys to nedělala.“

„Co?“

„Tulila se ke mně,“ zachraptěl jsem. „Tam dole.“

„Proč tě to tam bolí?“ zhluboka vydechla a zeptala se: „Taky jsi rozbitý?“

„Asi ano,“ přiznal jsem a přesunul jí hlavu na své zdravé stehno – tedy, zdravé v tom smyslu, že mě bolelo míň. „Zůstaň na místě, dobře?“ Znělo to spíš jako prosba než příkaz. „Nehýbej se.“

Poslechla mě a už sebou ani nehnula.

Volnou rukou jsem si stiskl spánek. Cítil jsem, jak se v něm hromadí napětí z myšlenky na to, do jakého maléru jsem se dostal.

Zmeškal jsem hodinu.

Měl jsem hlad.

Dnes večer jsem měl trénovat v klubu.

Hned po škole jsem měl jít s Gibsiem do posilovny.

Zítra po škole mě čeká fyzioterapie s Janice.

V pátek mám školní zápas.

O víkendu mě čeká další trénink s mládežníky.

Měl jsem hodně nabitý kalendář a tohle drama jsem vážně nepotřeboval.

Uplynulo dalších několik minut nepříjemného ticha, než se znovu pohnula. Celou tu dobu jsem si přehrával v hlavě všechny důvody, proč je pan Twomey naprosto nekompetentní ředitel.

Když se znovu pokusila posadit, můj seznam už byl stejně dlouhý jako moje ruka.

„Opatrně,“ varoval jsem ji a starostlivě se nad ní sklonil.

Pomohl jsem jí, aby se narovnala, a v mezičase se mi podařilo sklouznout z lavičky.

Každý sval dolů od pupíku zaprotestoval, ale rozhodl jsem se nezměnit pozici.

Místo toho jsem si před ni klekl, oběma rukama ji popadl kolem pasu a čekal, jestli nepřepadne. „Jsi v pořádku, Shannon?“

Dlouhé hnědé vlasy se jí svezly dopředu a zahalily jí tvář jako plenta.

Pomalu přikývla a namáhavě se zamračila. „Myslím… myslím, že ano.“

Vydechl jsem úlevou. „To je dobře.“

Předklonila se, lokty se opřela o stehna, otevřela oči a pohlédla zpříma do těch mých. Najednou se u mě ocitla až nepříjemně blízko – což už něco znamenalo vzhledem k tomu, že mi před necelými dvěma minutami ležela hlavou v klíně.

Byli jsme k sobě příliš blízko.

Najednou jsem si připadal strašně nesvůj.

Rukama jsem jí sklouzl od pasu ke stehnům v automatické reakci na to, že ke mně sklonila obličej tak blízko.

Rychle jsem se zarazil, odtáhl od ní ruce a místo toho je položil vedle ní na lavičku.

Odkašlal jsem si a nuceně se pousmál. „Přežilas to.“

„Stěží,“ zašeptala a trhla sebou. Modrýma očima se na mě pronikavě podívala a trochu pozorněji si mě prohlédla. „Máš příšernou mušku.“

Tím mě rozesmála.

Ani nevěděla, jak moc se pletla, takže jsem si nedokázal pomoct.

„To slyším poprvé,“ řekl jsem pobaveně. „Nejsem zvyklý, že by někdo kritizoval, jak kopu do míče.“

Nebyl jsem sice útoková spojka, ale uměl jsem se dobře trefit, a když bylo třeba, kopnout do míče i z dlouhé vzdálenosti.

„No,“ hlesla, „tvůj kop mě málem zabil.“

„To máš pravdu,“ uznal jsem a provinile se přikrčil.

Aniž bych přemýšlel nad tím, co dělám, natáhl jsem se nahoru a zastrčil jí vlasy za ucho.

Cítil jsem, jak se při dotyku zachvěla, a okamžitě jsem si za to vynadal.

Nesahej na ni, idiote.

Už se jí ani nedotkni.

„Máš zvláštní hlas,“ prozradila mi a zpříma se na mě podívala svýma modrýma očima.

Zamračil jsem se. „Hlas?“

Pomalu přikývla, ale pak zasténala a znovu se chytla za hlavu.

„Přízvuk,“ objasnila mi a namáhavě vydechla. „Nemáš corkský přízvuk.“ Pořád se držela za hlavu, ale už vypadala víc při smyslech.

„To asi proto, že nejsem z Corku,“ odpověděl jsem. Nedokázal jsem se zarazit, znovu se natáhl nahoru a uhladil jí pramen vlasů. „Narodil jsem se a vyrostl v Dublinu,“ slyšel jsem sám sebe, jak vysvětluju, a zastrčil jí neposlušný pramen za ucho. „S rodiči jsme se přestěhovali do Corku, když mi bylo jedenáct.“

„Takže jsi Dubliňan,“ řekla a bylo zjevné, že ji to pobavilo. „Zvednutý frňák.“

Odfrkl jsem si a oplatil jí stejnou mincí. „A ty zase vesnický jouda.“

„V Dublinu máme bratrance,“ prozradila mi.

„Vážně? Kde?“

„Myslím, že v Clondalkinu,“ odpověděla. „Odkud jsi ty?“

„Z Blackrocku.“

„Z jihu?“ Usmála se ještě víc a v očích se jí objevil bystřejší výraz. „Ty snobe.“

Zvedl jsem obočí. „Připadám ti jako snob?“

Pokrčila rameny. „Neznám tě dost na to, abych mohla soudit.“

To tedy ne.

„Nejsem snob,“ dodal jsem, jelikož jsem měl špatný pocit z představy, že si o mně bude dělat mylné závěry.

Nemělo by mi na tom záležet.

Sakra, vždycky předtím mi to bylo jedno.

Tak proč mě to teď urazilo?

„To věřím,“ její jemný hlas přerušil tok mých myšlenek. „Ty bys nikdy nemohl být snob.“

„Proč jako?“

„Protože mluvíš jako dlaždič.“

Její logika mě rozesmála. „Jo, v tom máš nejspíš pravdu.“

Zasmála se spolu se mnou, ale rychle přestala, zasténala a přitiskla si ruce ke spánkům.

Okamžitě jsem toho zalitoval.

„Omlouvám se,“ řekl jsem ochraptěle.

„Za co?“ zašeptala a připadalo mi, že se ke mně sklonila blíž a kousla se do rtu.

„Že jsem tě zranil,“ odpověděl jsem upřímně.

Kriste, připadalo mi, že mi můj hlas ani nepatří. Byl napjatý a… tak nějak nefiltrovaný. Odkašlal jsem si a dodal: „Už se to nestane.“

„Slibuješ?“

Už zase chce, abych jí něco slíbil.

„Jistě,“ řeknu procítěným hlasem. „Slibuju.“

„Bože,“ zasténala a ušklíbla se. „Všichni se mi budou smát.“

Její slova a to, jak je pronesla, ve mně probudila emoce, které jsem nikdy předtím necítil.

„Strašně se stydím,“ zamumlala a sklopila oči. „Všichni ve škole o mně budou mluvit.“

„Podívej se na mě.“

Neposlechla mě.

„Poslouchej –“ odmlčel jsem se, vzal ji za bradu a zvedl ji. Jakmile jsem si byl jistý, že mě zase poslouchá, pokračoval jsem: „Nikdo o tobě mluvit nebude.“

„Ale všichni mě viděli –“

„Nikdo o tom ani nepípne.“ Uvědomil jsem si, že začínám znít naštvaně, takže jsem se ovládl a dodal: „Ani tým, ani trenér, ani nikdo jiný. Nedovolím jim to.“

Zmateně zamrkala. „Nedovolíš jim to?“

„Přesně tak,“ přikývl jsem. „Nedovolím jim to.“

„Slibuješ?“ zašeptala a nepatrně se usmála těmi svými plnými rty.

„Ano,“ zavrčel jsem a měl přitom pocit, že bych jí slíbil cokoli na světě, jen aby se cítila líp. „Budu ti krýt záda.“

„Spíš jsem si měla krýt hlavu,“ zachraptěla. Pak shlédla na své šaty a povzdychla si. „Navíc jsi mi zničil šaty.“

Aspoň jsme si kvit, jelikož ty teď zase ničíš mě, pomyslel jsem si.

Ježíši, jak mě to vůbec napadlo?

Rozhodl jsem se na to zapomenout a změnil téma na něco bezpečnějšího. „Řeknu svým lidem, aby zavolali tvým a vyřešili spolu kompenzaci.“

To ji přimělo k úsměvu – opravdovému, ne stydlivému nebo polovičnímu.

Zasmála se tak, až se jí rozzářila celá tvář.

Byla tak strašně krásná.

To slovo jsem nesnášel – krásná byl výraz, co používaly jen ženy a starší generace, ale přesně taková byla.

Sakra, měl jsem pocit, že mi její krásná tvář zůstane trčet v hlavě ještě hodně dlouho.

Ve skutečnosti jsem ale nemohl zapomenout hlavně na její oči a zmocnilo se mě šílené nutkání vyhledat si na internetu tabulky s jejich barvami, abych zjistil, jaký přesně odstín modré mají ty její.

Rozhodl jsem se, že to udělám později.

Možná je to úchylné, ale potřeboval jsem to vědět.

„Takže…,“ zeptal jsem se, „dneska jsi tu poprvé?“

Znovu přikývla a úsměv jí trochu povadl.

„Jak ti to tady připadá?“

Nepatrně se usmála. „Celkem fajn, dokud…“

„Jasně,“ zahanbeně jsem se přikrčil. „Ještě jednou se omlouvám.“

„To nic,“ zašeptala a velkýma očima si začala prohlížet můj obličej. „A už se můžeš přestat omlouvat. Věřím ti.“

„Ty mi věříš?“

„Ano,“ přikývla a prudce vydechla. „Věřím tomu, že to byla nehoda,“ vysoukala ze sebe. „Myslím, že bys nikomu záměrně neublížil.“

„To jsem rád.“ Netušil jsem, proč by si měla myslet něco jiného, ale nechtěl jsem se jí na to ptát – ne když jsem ji málem zabil. „Protože je to pravda.“

Znovu ztichla, odtáhla se ode mě a já začal tápat po něčem, co bych řekl.

Netušil jsem, proč chci, aby se mnou mluvila dál. Nejspíš bych to mohl přisoudit tomu, že jsem potřeboval, aby zůstala při vědomí.

V hloubi duše jsem ale věděl, že si to jen namlouvám.

Znovu jsem zapátral v hlavě po novém tématu a pak vyhrkl: „Není ti zima?“

Vzhlédla na mě s ospalým výrazem. „Cože?“

„Zima,“ zopakoval jsem a odolal nutkání začít jí třít ruce. „Je ti dost teplo? Nemám ti přinést deku nebo něco takového?“

„Já…,“ zarazila se a shlédla si na kolena. Trochu si povzdychla, znovu na mě upřela pohled a řekla: „Spíš jsem celá taková žhavá.“

„V tom máš teda naprostou pravdu.“

Naprosto nevhodný komentář mi vylétl z pusy, než jsem měl šanci ho přehodnotit.

Rychle jsem se dotkl jejího čela ve směšném pokusu zkontrolovat jí teplotu, a pak jsem s vážným výrazem přikývl: „Máš dost teplé čelo.“

„Vždyť jsem to říkala.“ Upřela na mě své velké oči. „Celá jen žhnu.“

Bože.

Kurva.

„Ehm,“ prohodil jsem nenuceně ve snaze rozptýlit se od neposlušných myšlenek. „Do jaké třídy chodíš?“

Prosím, řekni, že do páťáku.

Prosím.

Prosím.

Bože, prosím, ať řekne, že je v páťáku.

„Do třeťáku.“

Tak to je konec.

Chodí do třeťáku.

Můj pětiminutový sen vzal za své.

Můj – život – nestojí – za nic.

„A co ty?“ zeptala se jemným a sladkým hlasem.

„Do páťáku,“ prozradil jsem jí, ale pak mě přepadl náhlý a silný pocit zklamání. „Je mi sedmnáct – a dvě třetiny.“

„A dvě třetiny,“ zasmála se. „To jsou pro tebe třetiny tak důležité?“

„V téhle chvíli ano,“ zamumlal jsem si pod vousy. Rezignovaně jsem si povzdychl, podíval se na ni a vysvětlil jí: „Správně jsem měl být v šesťáku, ale když jsem se přestěhoval do Corku, zopakoval jsem si šestou třídu. V květnu mi bude osmnáct.“

„Neříkej – já taky!“

„Ty taky co?“ zeptal jsem se opatrně. Snažil jsem se moc nedoufat, ale když seděla tak blízko mě, bylo to těžké.

„Na základce jsem taky opakovala jeden ročník.“

„Vážně?“ napřímil jsem se a ucítil v sobě špetku naděje. „Kolik ti teda je?“

Prosím, ať je jí sedmnáct.

Prosím, netrap mě a řekni, že ti je sedmnáct.

„Patnáct.“

Do háje.

„Netuším, kolik třetin to dělá, ale v březnu mi bude šestnáct.“ Na chvilku se zamračila a dodala: „Matika mi nejde a bolí mě hlava.“

„Je ti patnáct a deset dvanáctin,“ prozradil jsem jí sklesle.

Do háje.

Fakt kurva do háje.

V květnu mi bude osmnáct a jí bude ještě deset měsíců šestnáct.

Ne. Ať tě to ani nenapadne. Vůbec na to nemysli.

To je hodně špatný plán, Johnny.

„Máš přítele?“

Proč se jí na to proboha ptám?

Jsi skoro o dva roky starší než ona, ty kreténe!

Je na tebe moc mladá.

Pravidla přece znáš.

Okamžitě s tím přestaň.

„Ne,“ odpověděla pomalu a začervenala se. „A ty?“

„Ne, Shannon,“ pousmál jsem se. „Já přítele nemám.“

„Nemyslela jsem –“ zarazila se, prudce vydechla a frustrovaně se kousla do rtu. „Chtěla jsem říct –“

„Vím, cos chtěla říct,“ dopověděl jsem za ni. Bezděky jsem se usmál ještě víc a znovu jí zastrčil neposlušnou kudrlinu za ucho. „Jen jsem si z tebe utahoval.“

„Aha.“

„Přesně tak,“ poškádlil jsem ji. „Aha.“

„Takže?“ zatlačila na mě tiše. Sklopila oči do klína a pak mi znovu vzhlédla do tváře. „Máš –“

„Shannon!“ Odněkud se ozval vyděšený ženský hlas a oba nás rozptýlil. „Shannon!“

Pohlédl jsem na vysokou, tmavovlasou ženu s malým těhotenským bříškem, která k nám pospíchala přes chodbu.

„Shannon!“ vykřikla znovu, jakmile se k nám přiblížila. „Co se stalo?“

„Mami,“ řekla ochraptěle Shannon a obrátila pozornost na svou matku. „Nic mi není.“

Pohled na vystouplé břicho její matky mě dost rozhodil, takže jsem se hezky rychle stáhl od její nezletilé dcery.

Těhotné ženy mě zneklidňovaly, ale rozhodně ne tolik jako Shannon jako ta řeka.

Vstal jsem a chystal se jim klidit z cesty, když se přede mě postavila Shannonina máma, kterou bych v tu chvíli popsal jako šílenou medvědici.

„Cos to provedl mé dceři?“ zeptala se a šťouchla mě prstem do ramene. „No? Myslíš, že je to vtipné? Proč jsou děti proboha tak strašně kruté?“

„Cože – ne!“ vykřikl jsem a rozhodil ruce. „Byla to nehoda. Nechtěl jsem jí ublížit.“

„Paní Lynchová,“ pokusil se ji uklidnit ředitel a stoupl si mezi nás. „Jsem si jistý, že když se všichni posadíme a promluvíme si o tom –“

„Ne,“ vyštěkla paní Lynchová. Její hlas byl plný emocí. „Ujistil jste mě, že v téhle škole se nic takového dít nebude, a koukejte, co se jí stalo hned první den!“ Otočila se na Shannon a na tváři se jí objevil útrpný výraz. „Já už nevím, co s tebou, Shannon,“ zavzlykala. „Vážně nevím, zlato. Myslela jsem, že to tu bude jiné.“

„Mami, on mi nechtěl ublížit,“ zastala se mě Shannon. Na vteřinu ke mně zabloudila svýma modrýma očima a pak se znovu podívala na matku. „Opravdu to byla nehoda.“

„Kolikrát užs mi tvrdila to samé?“ vyštěkla její matka unaveně. „Nemusíš se ho zastávat, Shannon. Jestli ti tenhle kluk ublížil, můžeš mi to říct.“

„Nic jsem jí neudělal,“ ozval jsem se přesně v tu samou chvíli, co Shannon vykřikla: „Nic mi neudělal!“

„Ty buď zticha,“ zasyčela její matka a tvrdě do mě strčila. „Moje dcera umí mluvit sama za sebe.“

Zatnul jsem zuby a už ani nepípl. Slovní přestřelku s její matkou zjevně nevyhraju.

„Stalo se to úplně náhodou,“ zopakovala Shannon a vzpurně vystrčila bradu, kterou si pořád podpírala drobnou rukou. „Myslíš, že by tu teď byl a pomáhal mi, kdyby to udělal schválně?“

To její mámu přimělo se zamyslet.

„Ne,“ připustila konečně. „Nejspíš ne – co to máš proboha na sobě?“

Shannon shlédla na své oblečení a celá zrudla. „Když jsem spadla ze svahu, roztrhla jsem si sukni,“ řekla a namáhavě polkla. „Johnny… ehm, mi dal svoje tričko, aby nikdo neviděl moje… moje… moje kalhotky.“

„Ehm, tady máte,“ zamumlal jsem, vytáhl zpoza pasu kraťasů útržek šedé látky a podal ho její matce. „Já, ehm, za tohle můžu taky já.“

Její matka mi vytrhla sukni z ruky a já vycouval do bezpečí.

„Takže si to ujasněme,“ ozvala se její matka a zabloudila pohledem od Shannon ke mně a zase zpátky. Ve světlemodrých očích se jí objevil záblesk pochopení. Netušil jsem, co jí došlo, protože sám jsem měl pocit, že už vůbec nic nechápu.

„Porazil tě, roztrhl ti oblečení a pak ti navlékl svoje tričko?“

Tiše jsem zaklel a pročísl si vlasy.

Když to řekla takhle, znělo to vážně hrozně. „Já jsem ne –“

„On mi pomohl, mami,“ vyštěkla Shannon.

Pokusila se postavit a já jí hloupě přispěchal na pomoc, čímž jsem si vysloužil nenávistný pohled od její matky.

I tak jsem jí ale pomohl vstát.

Ať se jdou všichni vycpat.

Před hodinou jsem byl svědkem toho, jak skoro ztratila vědomí. Nehodlal jsem dál riskovat.

„Mami,“ povzdychla si Shannon. „Trénoval fotbal a trefil se mi míčem –“

„Ragby,“ přerušil ji pyšně pan Twomey. „Náš Johnny je nejlepší hráč ragby na Gymnáziu v Tommenu za posledních padesát let.“

Zakroutil jsem očima.

Nebyl vhodný čas na to, aby mě vychvaloval do nebes – ani vhodná příležitost.

„Šlo o nešťastnou nehodu,“ dodal jsem a bezmocně pokrčil rameny. „Za její uniformu zaplatím.“

„Cos tím chtěl říct?“ odsekla mi její matka.

Zamračil jsem se.

„Chtěl jsem říct, že zaplatím za její uniformu,“ zopakoval jsem pomalu. „Její sukni –“

„A punčochy,“ přerušila mě Shannon.

„A punčochy.“ Vřele jsem se na ni usmál, ale jakmile jsem si všiml pohledu její matky, rychle jsem zase nasadil vážný výraz. „O všechno se postarám.“

„Protože nemáme peníze?“ vyštěkla paní Lynchová. „Protože si nemůžu dovolit koupit oblečení vlastnímu dítěti?“

„Ne,“ řekl jsem pomalu. Tenhle inkubátor v lidské kůži mi zjevně vyhlásil válku, která mě mátla. „Protože můžu za to, že je zničené.“

„V tom případě ti děkuju, ale ne, Johnny,“ odmítla mě uraženě. „Moje dcera charitu nepotřebuje.“

Kriste.

Tahle ženská je naprosto šílená.

Znovu jsem se jí pokusil oponovat: „Nic takového jsem neřekl, paní Lynchová –“

„Přestaň, mami,“ zasténala Shannon, která zrudla jako rajče. „Jen se snaží udělat správnou věc.“

„Správná věc by byla nezaútočit na tebe hned první den ve škole,“ zabručela paní Lynchová.

Potlačil jsem zasténání.

Tahle ženská mě fakt nemá ráda, to je zjevné.

„Mrzí mě to,“ zopakoval jsem dnes už asi posté.

„Johnny,“ ozval se pan Twomey a odkašlal si. „Co kdyby ses vrátil, oblékl se do uniformy a šel na svou další hodinu?“

Vydechl jsem úlevou při představě, že uniknu ze spárů téhle šílené ženské.

Popošel jsem pár kroků k hlavnímu vchodu, ale pak jsem zaváhal a zastavil se.

Mám ji tam jen tak nechat?

Nemám radši zůstat?

Jen tak odejít pryč mi nepřipadalo správné.

Nejistě jsem se otočil, ale zarazilo mě ostré napomenutí od její matky.

„Jen pokračuj, Johnny!“ poručila mi a ukázala na mě prstem.

Takže jsem ji poslechl.

5

Nastavit si pravidla a pak je porušit

JOHNNY

Když jsem konečně dorazil do šatny po krátké zastávce v jídelně, abych si promluvil se zástupkyní ředitele, paní Laneovou, tým už měl po tréninku a většina kluků se stihla osprchovat.

Vstoupil jsem dovnitř, ignoroval všechny tlumené poznámky a významné pohledy a namířil si to přímo k Patrickovi Feelymu. Omluvil jsem se, že jsem se k němu předtím choval jako kretén, potřásl si s ním rukou a pak se vydal k lavičce.

Posadil jsem se vedle tašky se svými věcmi, natáhl nohy, opřel se hlavou o studenou dlaždičkovou zeď za zády a dlouze vydechl. V hlavě se mi začaly přehrávat všechny podrobnosti toho, co se dnes stalo.

Měl jsem za sebou příšerný den.

Obvinili mě z šikany.

Nikdy jsem nikoho nešikanoval. Tu holku jsem nikdy předtím neviděl.

Zástupkyně ředitele ale tenhle malý detail zjevně nepochopila. Pan Twomey si ji k sobě předtím přivolal, aby mu pomohla uklidnit situaci.

Po desetiminutovém seřvání od Twomeyho pravé ruky jsem dostal přísné instrukce držet se od Shannon Lynchové dál. Její matka si myslela, že ji šikanuju, a nechtěla, abych se k její dceři jakkoli přibližoval. Jestli to ještě někdy udělám, okamžitě mě vyloučí.

Byla to naprostá hloupost a doufal jsem, že Shannon bude mít dost slušnosti na to, aby to všem vysvětlila – a zastala se mě.

Kurva.

No co.

Budu si od ní držet hodně velký odstup. Tyhle problémy nemám zapotřebí. Holky jsou komplikace, kterou nepotřebuju – dokonce i ty drobné se zvláštně modrýma očima.

Sakra, už zase myslím na ty její oči.

Pořád má tvoje tričko, vzpomněl jsem si a přepadl mě smutek z úplně jiného důvodu. Bylo nové a měl jsem ho na sobě jen jednou.

Neochotně jsem ale musel přiznat, že na ní vypadalo líp.

Jen ať si ho nechá.

Jen doufám, že ho nevyhodí. Za nové budu muset zaplatit osmdesát liber.

„Jsi v pohodě, Johnny?“ Gibsie mi přerušil tok myšlenek a posadil se na lavičku vedle mě. Před chvilkou se osprchoval a měl na sobě jen boxerky. „Jak to dopadlo s tou holkou?“ dodal a začal se probírat batohem se svými věcmi.

Zatřásl jsem hlavou a obrátil se k němu. „Cože?“

„S tou mladou,“ odpověděl a vytáhl z tašky deodorant. „Jak se vůbec jmenuje?“

„Shannon,“ zamumlal jsem. „Je tady nová. Chodí do třeťáku. Dneska tu byla poprvé.“

„Je v pořádku?“ zeptal se, nastříkal si do obou podpaží deodorant, hodil tubu zpátky do tašky a natáhl se po svých šedých školních kalhotách. „Vypadala dost mimo.“

„To bych taky rád věděl, kámo. Myslím, že to ode mě pěkně schytala,“ zamumlal jsem a bezmocně pokrčil rameny. „Její máma ji veze do nemocnice na kontrolu.“

Gibsie se zarazil a zamračil se. „A sakra.“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem pochmurně. „A sakra.“

„Ježíši, musela se cítit dost trapně.“ Vklouzl nohama do kalhot, postavil se a přetáhl si je přes boky. „Byla tu první den a už celému ragbyovému týmu ukázala zadek.“

„To jo,“ odpověděl jsem, protože co jsem měl říct víc?

Bylo to pro ni ponižující a mohl jsem za to já.

Frustrovaně jsem vydechl. „Říkali o ní něco?“ Rozhlédl jsem se po spoluhráčích a pak se podíval na svého nejlepšího kamaráda s jedinou myšlenkou v hlavě. Musím to napravit. „Bavili se o ní?“

Gibsie zvedl obočí.

Ve skutečnosti jsem měl dojem, že jeho zvednuté obočí a překvapený výraz pramení spíš z mého tónu než obsahu otázky.

„No,“ začal pomalu. „Ukázala nám kundičku i zadek, kapitáne – moc hezký zadek, který ladil s moc hezkým zbytkem jejího těla, takže jo, jasně. Bavili se o ní.“

„Co říkali?“ vyštěkl jsem a cítil, jak se ve mně zvedá iracionální vlna vzteku. Netušil jsem, proč jsem tak rozhozený, ale zmocnil se mě silný pocit zlosti, který mi úplně pomotal hlavu.

„Měli zájem, kámo,“ vysvětlil mi Gibsie klidným hlasem – mnohem klidnějším než ten můj. „Velký zájem.“ Natáhl se do tašky, vyndal z ní bílou školní košili a oblékl si ji. „Jestli ti to náhodou uniklo – i když soudě podle tvé reakce ne, ta holka je prvotřídní.“

Pevnýma rukama si zapnul košili.

Já se mezitím třásl potlačenou energií, kterou jsem si na někom hodně rychle potřeboval vybít.

„Je nádherná a nová a kluci jsou… zvědaví,“ začal pečlivě volit slova. „Co je nové, je vždycky zajímavé –“ odmlčel se, usmál se a dodal, „ale co je hezké, je ještě lepší.“

„Musí to okamžitě přestat,“ zavrčel jsem rozčíleně při představě, že o ní mí spolužáci takhle mluví.

Viděl jsem jí to na očích. Slyšel to v jejím hlase.

Její zranitelnost.

Není jako ostatní. Tahle holka je jiná.

Skoro jsem ji neznal, ale bylo mi jasné, že na tuhle holku se musí opatrně.

Shannon Lynchové se něco stalo – něco tak špatného, že musela změnit školu.

Nelíbilo se mi to.

„Jasně,“ zasmál se Gibsie, dopnul si košili a přehodil si přes krk červenou kravatu, „s tím ti přeju hodně štěstí, kámo.“

„Je jí jenom patnáct,“ okřikl jsem ho napjatě.

V březnu šestnáct, ale i tak.

Následující dva měsíce jí pořád bude jen patnáct.

„Je moc mladá.“

Gibsie si odfrkl. „Říká idiot, který od prváku strká péro do všeho, co se hýbe.“

S tím se Gibsie trefil přímo do černého.

Bože, vždyť jsem přišel o panictví v prváku s Lorettou Crowleyovou, která byla o tři roky starší než já – a měla mnohem víc zkušeností se sexem za školními kůlnami.

Skončilo to jako naprostá katastrofa.

Byl jsem strašně nervózní a neohrabaný a moc dobře jsem si uvědomoval, že jsem příliš mladý na to, abych strkal péro do čehokoli jiného než do svojí ruky. Nejspíš jsem na to ale nešel úplně špatně, jelikož se se mnou Loretta za školními kůlnami nadšeně scházela několik měsíců, než jsem začal mít plné ruce práce s tréninkem a naše dostaveníčka přerušil.

Kdybych se měl rozhodnout, jaký typ holek mě přitahuje, nebyly by to blondýny nebo brunety, při těle nebo hubené.

Můj typ byly ty starší – každé, se kterou jsem kdy byl, bylo alespoň o pár let víc než mně. Občas mnohem víc než mně.

Ne že by mě starší holky nějak zvlášť rajcovaly.

Jednoduše se mi líbila klidná aura, co z nich vyzařovala. Vždycky jsem si vychutnal společně strávené chvíle, ale ještě víc se mi líbilo, když vztah skončil. Ne že by se mi holky, se kterými jsem byl, nějak nelíbily.

Líbily.

Dokonce jsem jim byl věrný. Nepodváděl jsem je.

Když holka stála o monogamní vztah bez závazků, milerád jsem jí vyhověl. Nechtěl jsem se za holkami honit jako většina kluků. Když holka čekala, že ji budu uhánět, u mě nepochodila. V tuhle chvíli jsem si ale nemohl dovolit hrát si na něčího přítele. Ne že bych nechtěl mít přítelkyni – jen jsem na ni neměl čas. Nezbýval mi prostor na pravidelné schůzky ani nic podobného.

Byl jsem moc vytížený.

Což byl další důvod, proč jsem preferoval starší holky. Nečekaly ode mě zázraky.

Zrovna teď jsem si například užíval s Bellou Wilkinsonovou z šesťáku. Chodili jsme spolu od loňského dubna.

Ze začátku jsem měl Bellu rád za to, že toho po mně moc nechtěla. Bylo jí devatenáct – o dva roky víc než mně, a neměla v hlavě žádnou utkvělou představu, kterou bych nikdy nemohl a ani nechtěl naplnit. Po našich dostaveníčkách jsem vždycky mohl odejít a soustředit se na ragby a Bella mě nechala být.

Za pár měsíců jsem si ale uvědomil, že Bellu ve skutečnosti nezajímám já. Zajímalo ji pozlátko, za které vděčila vztahu se mnou.

Bella toužila po postavení, které jí vztah s ragbistou přinášel, a když jsem si to konečně uvědomil, už jsem byl moc pohodlný a líný na to, abych cokoli měnil. Chtěla mě jen na sex. Tím to končilo.

Tedy – na sex a na postavení, které spolu se mnou získala.

Teď jsem s ní už ale zůstával jen proto, že jsem ji znal a byl jsem moc líný. Bella ode mě čekala jednu jedinou věc – kterou jsem jí ještě před pár měsíci s radostí poskytl.

Po operaci jsem toho s Bellou už moc nezkusil. Od začátku listopadu, kdy se pro mě sex stal příliš bolestivou záležitostí na to, abych o něm vůbec uvažoval, jsem se jí ani nedotkl. Musím ale říct, že ještě předtím to pro mě byl jen sex.

Šance upustit páru.

V hloubi duše jsem věděl, že tenhle přístup k životu a vztahům s opačným pohlavím není zrovna moc zdravý a že jsem na to všechno asi stejně moc vyčerpaný, ale když žijete ve světě dospělých, je těžké zůstat klukem.

Nepomáhalo ani to, že jsem hrál ragby na úrovni, kde mě obklopovali mnohem starší kluci.

Kteří se bavili o věcech vhodných pro jiné generace, než do které jsem patřil já. O ženách vhodných pro mnohem starší kluky než já.

Ne holkách, ale ženách.

Ježíši, kdyby máma věděla jen o půlce ženských, které se mi samy nabízely – dospělých ženských, ihned by mě odhlásila z Akademie a do jednadvaceti mě zamkla v pokoji.

Určitým způsobem jsem kvůli tomu, že jsem hrál ragby, přišel o dětství.

Hodně rychle jsem vyrostl a přijal roli dospělého muže už v době, kdy jsem byl ještě kluk. Trénovali mě, tlačili na mě, motivovali mě a budovali mou kariéru. Neměl jsem pořádný společenský život ani dětství.

Místo toho jsem měl velká očekávání a kariéru.

Sex byl odměna, kterou jsem si dopřával za to, že jsem dělal to, co se po mně chtělo. Že jsem měl pevnou kontrolu nad vším ostatním v životě. Že jsem skloubil školu a sport s naprostým sebeovládáním a železnou vůlí.

Nebyl jsem v tom jediný.

Kromě pár jedinců se stabilními vztahy byl zbytek kluků v Akademii stejně nestálý jako já.

Ve skutečnosti byli ještě horší.

Já se choval diskrétně. Oni ne.

„O mně se tu teď nebavíme,“ odsekl jsem Gibsiemu a znovu se soustředil na přítomnost. S každou ušlou vteřinou jsem byl čím dál tím vytočenější. „Je to sakra jen dítě, moc mladá na nadržené debílky jako vy, a všichni idioti v téhle šatně to musí respektovat.“

„V patnácti je podle tebe dítě?“ zeptal se zmateně Gibsie. „Co to kurva meleš, Johnny?“

„V patnácti je moc mladá,“ vyštěkl jsem frustrovaně. „Navíc je to nelegální.“

„Aha,“ usmál se vševědoucně Gibsie. „Už chápu.“

„Nechápeš vůbec nic, Gibsi,“ vyjel jsem na něj.

„Odkdy tě začalo zajímat, co zbytek týmu dělá ve volném čase?“

„Nezajímá. Dělejte si cokoli a s kýmkoli,“ odpověděl jsem naštvaně. „Jen ne s ní.“

Zeširoka se usmál a se zjevnou snahou mě vyprovokovat dodal: „Ještě chvilku takhle mluv a začnu si myslet, že ses do té holky zabouchnul.“

„Myslím to naprosto vážně,“ skočil jsem mu na lep.

„Klid, Johnny,“ povzdychl si Gibsie. „Nemám v úmyslu si s tou holkou cokoli začínat.“

„To je dobře.“ Vypustil jsem ze sebe dech, který jsem nevědomky zadržel.

„Za ostatní ale neručím,“ dodal a ukázal za sebe palcem.

Stroze jsem přikývl, obrátil jsem se k plné šatně, postavil se a celý se naježil.

„Teď mě poslouchejte,“ vyštěkl jsem a přilákal k sobě veškerou pozornost. „Pamatujete na tu holku na hřišti?“

Počkal jsem, dokud mě nezačnou vnímat všichni spoluhráči a dokud mi nebude jasné, že mě všichni pochopili. Pak jsem spustil:

„To, co se jí dneska stalo, by bylo strašně trapné pro všechny – a obzvlášť pro holku. Takže nechci, abyste o tom ve škole nebo ve městě komukoli vykládali.“ Pak jsem ještě varovným tónem dodal: „Jestli se mi donese, že o ní někdo z vás roznáší klepy… nemusím vysvětlovat, co bude následovat.“

Najednou jsem zaslechl zachechtání a obrátil se k místu, odkud se ozvalo.

„Ty máš dvě sestry, Pierci,“ upřel jsem na idiota se zrudlými tvářemi nelítostný pohled. „Jak by se ti líbilo, kdyby se něco takového přihodilo Marybeth nebo Cadence? Byl bys rád, kdyby o nich kluci takhle mluvili?“

„To teda ne.“ Pierce zrudl ještě víc. „Promiň, kapitáne,“ zamumlal. „Ode mě nic takového neuslyšíš.“

„To jsem rád,“ přikývl jsem a znovu se obrátil k týmu. „Nebudete nikomu vykládat o tom, co se jí stalo s oblečením – ani svým nejbližším kamarádům. Je to pryč. Vymažte si to z hlav. Nikdy se to nestalo… a když už jsme u toho, nebudete mluvit ani s ní,“ dodal jsem. Dostal jsem se do ráže a tentokrát jsem jednal z naprosto sobeckých důvodů, do kterých jsem nechtěl moc zabředávat. „Nechci, aby si na ni kdokoli z vás dělal zálusk. Vlastně se na ni ani nekoukejte.“

Abych k nim byl fér, musím říct, že většina starších hráčů jen přikývla a vrátila se k tomu, co před mou přednáškou dělali, čímž mi dali na vědomí, že se chovám iracionálně.

Pak ale došla řada na toho kreténa Ronana McGarryho a jeho nevymáchanou hubu.

Toho kluka jsem neměl rád – upřímně řečeno jsem ho nemohl vystát.

Byl to hulvátský třeťák, který si vykračoval po škole, jako by mu to tu patřilo.

Jeho nabubřelé chování mě letos začalo štvát tím víc, že ho převedli do školního seniorního týmu poté, co Bobby Reilly musel ukončit sezónu dřív kvůli zraněnému křížovému vazu.

McGarry byl přinejlepším průměrný hráč a letošní sezónu hrál v týmu jako mlýnová spojka. Dalo mi sakra zabrat ho na hřišti krýt. Dostal se do týmu jen proto, že jeho matka je sestra trenéra – rozhodně ne díky talentu.

Pokaždé jsem byl moc rád, když se mi naskytla příležitost ho trochu uzemnit.

„Proč?“ ozval se výsměšně z bezpečí druhého konce šatny. „Zabíráš si ji snad pro sebe?“ Pak ten blonďatý debílek, kterého v tom podpořilo pár jeho kamarádíčků záložníků, pokračoval: „Je teď snad tvoje, Kavanaghu, nebo co?“

„Rozhodně není tvoje, čůráku,“ odpověděl jsem bez zaváhání. „Ne že by moje varování platilo pro tebe.“ Popotáhl jsem, pomalu si ho opovržlivě prohlédl od hlavy k patě a dodal: „Ty pro mě nepředstavuješ žádnou hrozbu.“

Pár kluků se hlasitě rozesmálo na McGarryho účet.

„Jdi do prdele,“ vyjel na mě.

„Au,“ předstíral jsem, že mě to ranilo, ale pak jsem se na něj zazubil. „To fakt bolelo.“

„Chodím s ní do třídy,“ nadhodil.

„Tak to máš kliku,“ zatleskal jsem. Tahle nová informace se mi ani trochu nezamlouvala, ale s notnou dávkou sarkasmu se mi podařilo potlačit vztek. „Chceš za to snad medaili nebo nějakou trofej?“

Obrátil jsem se zpátky na tým a dodal: „Je mladá, kluci – moc mladá na kohokoli z vás. Tak se od ní držte pěkně dál.“

„Pro mě ne,“ ozval se ten mrňavý kretén znovu. „Je stejně stará jako já.“

„Ne, u tebe na věku nezáleží,“ oplatil jsem mu klidným hlasem. „Pro tebe je prostě moc dobrá.“

Začali se mu smát další kluci.

„Všichni v téhle škole se možná chovají, jako bys byl něco víc,“ zavrčel, „ale pokud jde o mě, budu si s ní dělat, co budu chtít.“ Vsál do sebe vzduch a vystrčil prsa jako nějaká nedovyvinutá gorila. Pak se ušklíbl. „Když ji budu chtít, taky ji dostanu.“

„Budeš si s ní dělat, co budeš chtít?“ vysmál jsem se mu. „Když ji budeš chtít, dostaneš ji? Kriste, na jaké planetě to žiješ, ty blbečku?“

Ronan celý zrudl.

„Na téhle,“ procedil skrz zuby. „Na té, kde se lidi musí hodně snažit, aby dostali, co chtějí, a nikdo jim to nedává jen tak, protože jsou v Akademii.“

„Myslíš?“ zvedl jsem obočí a naklonil hlavu na stranu, abych si ho pořádně prohlédl. „Jsi fakt pitomec, když si myslíš, že jsem v životě něco dostal zadarmo – a zvlášť když o holkách říkáš, že si s nimi můžeš dělat, co chceš.“ Zakroutil jsem hlavou a dodal: „Jsou to holky, McGarry, ne karty Pokémonů.“

„Bože, myslíš si, jak jsi skvělý, co?“ vyštěkl a zatnul zuby. „Myslíš si, že jsi naprosto úžasný! Ale nejsi.“

Jeho představení už mě začínalo nudit, takže jsem zatřásl hlavou a rozhodl se to ukončit: „Dej si pohov, mladej. Tuhle hru s tebou dneska hrát nehodlám.“

„Co kdybys nám všem prokázal laskavost ty, Johnny, a dal si pohov sám? Kéž bys prostě zmizel k mládežníkům a dal nám všem pokoj,“ zařval a obličej se mu zbarvil do ošklivě fialového odstínu. „Proto jsi v Akademii, ne?“ zeptal se naštvaně. „Aby ses vytrénoval? Aby ses dostal na vysokou pozici a získal kontrakt?“ Odfrkl si a zabručel: „Tak už konečně vypadni. Vypadni z Tommenu a vrať se do Dublinu. Vezmi si ty svoje smlouvy a jdi do háje!“

„Vzdělání je moc důležité, Ronane,“ usmál jsem se a vychutnal si jeho zášť. „To nás přece v Akademii učí.“

„Vsadím se, že tě tamní šéfové ani nechtějí,“ oplatil mi naštvaně. „Všechny ty kecy o tom, že se v létě dostaneš do U20, jsou kraviny, které sis sám vymyslel.“

„Dej si pohov, mladej,“ vložil se s povzdychnutím do přestřelky Hughie Biggs, naše desítka a můj dobrý kamarád. „Zníš jako naprostý idiot.“

„Já?“ vyštěkl Ronan a vrhl na Hughieho z druhé strany šatny nenávistný pohled. „To on je kretén, co si po městě vykračuje, jako by mu to tu patřilo, kterému učitelé nadržují a všem vám tu poroučí. A vy si to prostě necháváte líbit!“

„Začíná to tu smrdět závistí,“ líně protáhl Hughie. „Už toho nech, mladej,“ dodal, pročísl si blonďaté vlasy a postavil se vedle mě a Gibse. „Děláš ze sebe naprostého idiota.“

„Přestaň mi říkat mladej!“ zařval Ronan, ale zlomil se mu přitom hlas. Pak si to k nám naštvaně namířil. „Nejsem kurva dítě!“

Gibsie, Hughie ani já jsme se nehnuli ani o píď a všichni jsme se jeho výbuchem královsky bavili.

Ronan pro tým představoval problém už od září – stavěl se proti příkazům, nedržel se svého místa a vyváděl na hřišti kraviny, které nás skoro stály několik vítězství.

Tenhle malý výbuch navíc nebyl první. Byl jen další v dlouhé řadě ostatních.

Choval se směšně a potřeboval, aby ho někdo usměrnil. Jestli to nedokáže jeho strýc, s radostí se toho zhostím sám.

„Je to tvůj kapitán,“ ozval se Patrick Feely, čímž mě dost překvapil. Spolu s několika spoluhráči se přede mě postavil, překazil McGarryho směšný pokus o vzpouru a ukázal, že stojí na mé straně. „Prokaž mu trochu respektu, McGarry.“

A sakra.

Začal jsem se cítit provinile.

Podíval jsem se omluvně na Feelyho za to, jak jsem se k němu dneska na hřišti choval. On ale můj pohled opětoval způsobem, kterým mě ujistil, že už na to dávno zapomněl.

Já si to pořád nedokázal odpustit.

McGarry měl v jedné věci pravdu – ve městě mi opravdu všichni nadržovali. Na hřišti jsem se mohl ztrhat, ale mělo to i své světlé stránky. O víkendu toho využiju a koupím Feelymu pivo v Biddies – a Gibsovi s Hughiem taky.

„Uháněj domů za maminkou, Ronane,“ přikázal mu Gibs a popostrčil ho k východu z šatny. „Možná ti i vytáhne lego.“ Jednou rukou otevřel dveře a druhou ho vystrčil ven. „Nejsi připravený na to, aby sis hrál s velkými kluky.“

„Vsadím se, že Shannon tohle říkat nebude,“ zavrčel Ronan a vecpal se znovu do místnosti. „Nebo bych měl říct, že toho nebude schopná?“ zasmál se škodolibě a nepřestával na mě upírat zrak: „Až jí do krku strčím svoje péro.“

„Ještě chvilku o ní takhle mluv,“ zasyčel jsem a zatnul ruce v pěst. „Moc rád bych dostal důvod ti utrhnout hlavu.“

„Abys věděl, dneska ráno jsem za ní seděl na francouzštině,“ provokoval mě dál se širokým úsměvem. „Kdybych věděl, co schovává pod sukní, víc bych se s ní skamarádil.“ Mrkl a dodal: „Ale určitě se k tomu naskytne příležitost zítra.“

„A takhle se, kluci, podepisuje rozsudek smrti,“ zamumlal Hughie a odevzdaně rozhodil ruce. „Ronane, ty jsi vážně stupidní malý kretén.“

Když jsem se protlačil davem k Ronanovi, nikdo mě nezastavil. Nikdo se neodvážil. Dostal jsem se na limit toho, co za den snesu, a všem to bylo jasné.

„Tak teď mě poslouchej, ty malej zmrde,“ zasyčel jsem, vzal ho za krk, vtáhl ho zpátky do místnosti a volnou rukou zavřel dveře, aby nás nikdo neviděl. „A poslouchej dobře, protože to řeknu jen jednou.“

Přitiskl jsem Ronana k betonové zdi, stoupl si před něj a o dobrých patnáct centimetrů ho převýšil.

„Nemáš mě rád. To chápu. Já tě taky nemám zrovna dvakrát v lásce.“ Stiskl jsem mu krk dost silně na to, aby se nemohl moc nadechnout, ale ne tolik, abych ho připravil o veškerý vzduch a zabil ho. Chtěl jsem, aby mě konečně pochopil – ne spáchat zločin. „Nemusíš mě milovat, ale jsem kapitán a ty budeš kurva na hřišti kurva respektovat moji autoritu.“

Se svými 178 centimetry nebyl Ronan v šestnácti vůbec nejmenší, ale já se nad ním s rokem navíc a 190 centimetry, u kterých jsem zdaleka neskončil, tyčil jako hora.

Mimo hřiště jsem jen málokdy využíval své mohutné postavy na to, abych někoho zastrašil, ale teď jsem se rozhodl to udělat.

Tenhle kluk mě s tím, jak si na mě dovoloval, už začínal štvát. Nikoho nerespektoval. Kdyby šlo jen o mě, možná bych se dokázal vyrovnat s jeho pitomými manýry a agresí.

K ní se ale takhle chovat nebude.

Nelíbilo se mi to, nedokázal jsem to snést a nehodlal jsem tolerovat, aby o ní takhle mluvil.

Nemohl jsem zapomenout na její zranitelný výraz a nechal jsem se unést emocemi.

„Když svému týmu něco přikážu,“ zavrčel jsem, jakmile mi vzpomínka na její smutné modré oči zatemnila mysl. „Když tě kurva varuju, abys nechal zranitelnou holku být, čekám, že mě poslechneš. Čekám, že se mi podřídíš. Rozhodně nečekám, že mi budeš odmlouvat a budeš si na mě vyskakovat.“ Z Ronanova hrdla se ozval tichý přidušený zvuk a já trochu ubral na síle. Pořád jsem ho ale nepouštěl. „Je ti to jasné?“

„Jdi do prdele,“ vysoukal ze sebe s prskáním a sípáním. „Nemůžeš mi poroučet, co mám dělat,“ zachroptěl namáhavě. „Nejsi můj otec!“

To je ale nebetyčný kretén.

Rozhodl se mi vzdorovat, i když mu muselo být jasné, že nevyhraje.

„Na hřišti tady tomu velím já, ty hajzle.“ Nenávistně jsem se usmál, sevřel mu hrdlo ještě silněji a zablokoval mu přístup vzduchu. „Nechápeš to, protože jsi namyšlený, narcistický debílek.“ Stiskl jsem ještě silněji. „Oni to ale chápou.“ Mávl jsem za sebe rukou a ukázal na tým, z nichž se mi všichni podřídili a ani jeden neměl v úmyslu mě přerušit. „Úplně všichni. Chápe to každý z nich. Všichni vědí, že tady tě mám v hrsti,“ dodal jsem ledově klidným hlasem. „Když mi budeš dál vzdorovat, mladej, bude jedno, čí jsi příbuzný – vykopneme tě z týmu. Přibliž se k té holce, a už tě nic nezachrání.“

Usoudil jsem, že jsem toho kluka vyděsil dost na to, aby mě pochopil, pustil jsem ho a ustoupil o krok vzad.

„Tak znova,“ řeknu, zkřížím ruce na prsou a zpražím ho pohledem: „Už je ti to jasné?“

„Jo,“ zachroptěl Ronan s nenávistným výrazem ve tváři.

Což mi nevadilo.

Ať se na mě klidně takhle dívá dál.

O Belle.