Druhé Německo

Copyright © Ondřej Škrabal, 2024

Graphic design © Anastasia Vrublevská, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0252-5

Obsah

Prolog

Everything happens so much

Nejzávažnější chyby při emigraci

Petar

Dovolená na balkoně

Summertime Sadness

Východ na Západě

Gigapark

Odtržení

Dovolená na dovolené

Santuari de la Mare de Déu del Puig

Dvanáctá noc

Mnichov

…čili ať si to každý přebere, jak chce

Who is the third who walks always beside you?

When I count, there are only you and I together

— But who is that on the other side of you?

T. S. Eliot, The Waste Land

Prolog

...takže člověk prostě musí psát – protože mezi všemi možnostmi světa se dneska už ani jinak nedá přemýšlet – bez vědomí, že se něco musí zakonzervovat, uzavřít, vytisknout a poslat ven. Jak staré, jak nepatřičné. Stisknutí tlačítka Odeslat, které svítí pod e-mailem s mým rukopisem, se nejdříve zdálo jako rozhodnutí, které konečně otevře jakousi jasnost nad vším napsaným.

To je přece všechno úplně špatně! křičím doma do zdi a můj telefon mě tiše poslouchá. A ví. Dělal mi společnost už nějakou dobu, a tak mu některé věci nemusím vysvětlovat. A taky že mi můj iPhone už za pár hodin nabídne sérii relevantních reklam.1 Nikdy se ho o to neprosím, ale on to dělá stejně; má pocit, že mi tím pomáhá. Nechám ho v tom, životní partnery není radno provokovat maličkostmi.

Ťukám do vytisknutého rukopisu, jako bych měl pod rukou dřevo, ze kterého byl papír vyrobený, jako bych chtěl odemknout funkci Přepsat text. Alespoň patnáct minut od odeslání by se text ještě měl dát editovat, jako na whatsappu. Nejde to.

Hned za tečkou už ta samá, právě dokončená věta zase neplatí. Dokonce ještě při psaní posledního slova: Naprostá odpudivost prvního slova té věty, prvního sousloví – obraz, který už jsem kdysi kdesi viděl. Nikoli můj obraz, nikoli můj obrat, fuj. Ale vždycky je třeba to slovo následovat, nechat se jím táhnout k dalšímu, tak přece vzniká text, říkám si – aby se to vůbec dalo číst –, ne, ne jenom pro někoho dalšího, ale pro mě samotného. Ať to vůbec můžu číst sám po sobě! Jakýsi imperativ, který mě provází už od narození. Ta jednoduchá věta: Ondřej škrabal. Snaha vyznat se v tom, co vlastně chce člověk říct. Naprostá nešikovnost zapsaného slova.2

A stejně, kdyby člověk takhle dlouho někde mluvil, nikdo ho nebude poslouchat. Takže nic jiného než psát nezbývá. Zase se dívám do textu: Nákaza postupuje až k tečce, větu je třeba useknout, aby člověk přežil. Amputace, trh! Ten text není můj, nepatří mi. Fuj, dejte to ode mě pryč.

Dejte to ode mě pryč a raději si pojďme promluvit. Místo čtenářských komunit tu spolu budujeme kult knížek. Naprostá tragédie spočívá v tom, že my všichni, co někdy otevřeme tuhle knihu, si prostě nemůžeme jen tak společně zajít na pizzu.3, 4

Rok po vydání své první prozaické knihy jsem se rozhodl poslat šéfredaktoru nakladatelství Lissen (přičemž šéfredaktor píšu jen ze zdvořilosti, jako když se všichni středoškolští*ské učitelé*ky – pun intended – oslovují profesoři*rky, Lissen je totiž jenom značka – zřejmě přece jen výdělečného – velkonakladatelství Euromedia) Stanislavu Vaňkovi krátký koncept možné příští spolupráce.

Po několika měsících, kdy mě v mé německé emigrantské izolaci sžíraly myšlenky, „že bych se za trest do Česka nikdy nevrátil“ (myšleno za trest pro všechny Čechy*šky, čímž se sám před sebou snažím zastřít, že skutečným trestem je, že mi od té doby, co jsem z Česka odjel, v podstatě nikdo nepíše), se mi konečně dostalo odpovědi:

Ahoj Thomasi,

kolega Zůla z Odeonu mi psal, že sis prý změnil jméno,5 tak se vlastně bavíme o další prvotině, že?:)) Jinak koncept jsem přečetl a jsem pro! Musíme si ale k tomu zavolat, jak jsi na tom za dva týdny?

Zdravím – kam vlastně? Pořád Berlín?

S.

---

S pozdravem

Stanislav Vaněk

Aha, říkal jsem si, Vaněk je profesionál, nechce nic psát do mailu, důležité je nezanechávat důkazní materiál.

Při whatsappovém rozhovoru zhruba za měsíc mi Vaněk (se kterým jsem se kdysi seznámil po zoomu a dosud jsem jej nepotkal osobně) postupně nalil čistého vína a odhalil, co má za lubem. Moje první kniha se prý sice líbila těm správným lidem na správných místech, skoro vyhrála jednu špatně organizovanou literární cenu atd., ale na prodejích ani na zájmu známých bookstagramerů*ek se to prý bohužel neprojevilo. Škoda. Nicméně u druhé knihy je nutné, tvrdil Vaněk, podniknout kroky k výdělečnější literatuře – tolik tlak až shora čili od Euromedie.

Po tomhle úvodu jsem čekal, že mi S. V. navrhne detektivku, alternativní historii devadesátých let nebo literární výlet na rodné Slovácko. Každopádně mi bylo jasné, že to bude muset být delší než předchozí útlá povídková kniha.

– „Bude to muset být delší než ta předchozí,“ začal Vaněk bez servítků a dál pokračoval se svým originálním nápadem. „Když ty tak hodně cestuješ,6 napadlo mě, že by to mohl být cestopis.“

– „Cestopis?“

– „Cestopis. Reportáž z tvojí cesty. Odlehčená, letní kniha. Nejlépe z nějaké exotické destinace. Mohlo by se to jmenovat Cesta do –, podle toho, kam pojedeš.“

– „Já někam pojedu?“

– „Nebo pokud někam poletíš –“

– „Chceš mi říct, že mi zaplatíte výlet?“

– „No, můžeme přihodit k minulému honoráři pět tisíc.“

– „Ale za to nikam moc nedojedu.“

– „Nebo budeš muset použít fantazii, jako Karel May, haha.“7

– „Aha. Nebo Kafka, no.“

– „Co?“

– „Fantazii – jako May nebo Kafka. Ani jeden z nich nikdy nebyl v Americe.“

– „Já jsem taky nikdy nebyl v Americe.“

– „Já jsem taky nikdy nebyl v Americe.“

– „Já jsem taky nikdy… Hele, pokud budeš používat fantazii, tak v tomhle případě prosím raději jako Karel May.“

– „Takže mi dáváte za úkol napsat odlehčenou letní reportáž přímo z nějakého zajímavého, vzdáleného místa, ale žádnou cestu ani hotelový pokoj neplatíte?“ A ještě jednou se poníženě ptám: „Aspoň ten pokoj? Malá rezidence, hm?“

– „Jaká rezidence? To nám musíš pak říct, všecky granty se musí zmínit v tiráži, že jo.“

– „Takže říkáš, že mám napsat v krátkém čase zahraniční reportáž, na kterou si nemám šanci za honorář od vás vydělat a pro kterou není ani dostatek času sehnat si nějakou rezidenci,8 a nedostanu od vás ani pokoj.“

– „Ano.“

– „Stando,“ přecházím do stejně familiárního tónu jako Vaněk a doufám, že jej to vyvede z míry. „Za sto let jsme se dostali z pozice, kdy spisovatelky (Woolf) viděly emancipaci ve vlastním pokoji a příjmu nezávislém na mužích, do situace, kdy si bydlení sám pro sebe nemůže dovolit vůbec nikdo a závislí jsme všichni.“

– „Kdo je závislý?“

– „Všichni, říkám. Všichni jsou závislí na několika jobech zároveň. V takovém prostředí ale nevzniknou žádní noví Shakespearové, milý Stando,“ ztrácím v telefonu nervy.

Šéfredaktor Vaněk na to jen dlouze mlčel a já chvíli přemýšlel, jestli mám předstírat, že se v mnichovském metru také běžně ztrácí signál jako v tom pražském.

Po onom nemilém rozhovoru a podepsání smlouvy mi bylo jasné, že jediná šance, jak napsat odlehčený letní cestopis, je na mojí nadcházející dovolené, kterou si platím sám.

1 – na online psychologické poradny. Jakž takž schopné psychology*žky si třicetiletý člověk v Německu – a asi ani jinde na světě – nemůže dovolit. Takže nakonec zbývají jen napůl automatizované webové stránky, kde se člověk může proklikat – oproti fyzickým návštěvám za poloviční ceny – k volným psychologům*žkám po celém světě. V lepším případě se takové stránky jmenují selfhelp-něco-něco.com, čímž se – gottseidank – alespoň nezastírá reálná podstata online komunikace. Než totiž své problémy adekvátně přeložím do angličtiny a moje indická protistrana pochopí, čím se zhruba živím, mám pocit, že znám odpověď na položenou otázku. Vychází z toho celkem neškodný, ba téměř příjemný rozhovor. Hledáme pasující otázky na podivně formulované odpovědi, ale v různých cizích jazycích tušíme, že se ve skutečnosti nikdo správně zeptat neumí.

2 Aristoteles přikyvuje: Fuj, psaný text!

3 Otázka při editaci, jestli přiznat, že podobný obrat použil už Fabian Hinrichs v inscenaci Kill Your Darlings. Streets of Berladelphia Reného Pollesche – tedy minimálně na záznamu úspěšné berlínské inscenace Volksbühne am Rosa-Luxemburg- -Platz, uváděné na festivalu Berliner Theatertreffen 2012. Takže: Je obraz, ve kterém všichni společně jdeme na pizzu, od Pollesche, nebo od Hinrichse? (Má větší moc text napsaný, nebo řečený na jevišti?) A kde něco takového Pollesch nebo Hinrichs mohli slyšet? říkám si.
Přiznali by Pollesch nebo Hinrichs, že ta pěkná představa, že spolu všichni jíme pizzu, nepochází od nich? Člověk jim přesto věří tu touhu. A já mám přece taky touhu! Touhu jít s kýmkoli, kdo otevře tuhle knihu, prostě jenom tak na pizzu. Účet bychom si rozdělili. Je naprosto jedno, že člověk tu větu slyšel (na videozáznamu) od Hinrichse, který ji možná má od Pollesche, který tu větu má kdoví odkud. Představa, že společně jdeme na pizzu, nepatří nikomu, ani mně, ani Polleschovi, ani Hinrichsovi a ani vám. Naši touhu po pizze ještě ovlivnilo nezdravé množství amerických filmů a různých reklam – a v neposlední řadě Pollesch, Hinrichs, Škrabal… Ale přesto tu ta touha je a nelze ji ignorovat. Jinak totiž disciplinujeme sami sebe, svoje těla. A to, vážení*é, leze na mozek.

4 Důvod, proč tady tahle reference stojí, je, že prolog edituju až těsně před odevzdáním. A že René Pollesch 26. 2. 2024 zemřel. Faktem je, že jsem 25. 2. 2024, den před jeho smrtí, odeslal Renému Polleschovi zprávu s otázkou, jestli bych někdy mohl přijít na zkoušku, abych jej, tj. Reného Pollesche (a jak jsem doufal, taky Fabiana Hinrichse), konečně zažil při zkoušení divadla. A od 26. 2. 2024 myslím na to, že mi Pollesch dluží peníze za svůj díl pizzy.

5 Pseudonym jsem použil pro doslov knihy jednoho velice známého spisovatele, kterého nemůžu vystát, načež jsem od nového jména opět upustil, protože mě doslov inkognito připravil o veškerý beef, abych tak řekl, o nějaký pěkný Streit.

6 Od doby, co žiju v zahraničí, jsem si všiml jedné pozoruhodné české vlastnosti: nebrat u lidí z Česka pobyt v zahraničí jako stálou stanici. Čeští*ské domorodci*kyně často předpokládají, že jsem v Německu na nějakém stipendiu, případně Erasmu+ apod., jako by Česko bylo země, kam se člověk zaručeně musí vracet. Češi*ky předpokládají tuhle peciválskou náladu se skálopevností heterosexuálních rodičů přesvědčených, že homosexuální vztah jejich dítěte je jen fáze. (Kromě toho ani odsud, z Německa, si nemůžu velké cestování dovolit, koneckonců: Píšu přece jenom knihy.)

7 Ten přehnaně familiární tón kolegů*yň, které člověk nikdy nepotkal osobně, mi přijde k nevydržení.

8 Ponechme stranou, že většina literárních rezidencí se rovná spíše velmi špatně placené pracovní cestě, panáčkování a hraní si na maskota té či oné instituce a většinou ani nenahrazuje ztracený příjem za neplacené volno. Člověk dostane svého*svou koordinátora*ku, který*á ve skutečnosti dohlíží, jestli se píšící člověk opravdu zdržuje v místě rezidence. Kromě toho musí píšící osoba zpravidla psát něco o daném místě, jako by nestačilo, že změnou prostředí a samotnou cestou už člověk automaticky píše něco jiného, než co měl v plánu. Ve výsledném textu musí výslovně stát slovo Lipník nebo Rokytnice – nebo být popsáno nejbližší okolí toho či onoho Lipníka nebo té či oné Rokytnice, jako by ta místa vyzařovala jakousi magickou energii –, a to jenom proto, že na zakončení literární rezidence si přijdou lidé z Lipníka nebo Rokytnice poslechnout, co osoba na rezidenci o Lipníku nebo Rokytnici (případně jejich okolí) napsala. Je to varianta fotografie s podpisem, kterou si majitel*ka nejhonosnější místní restaurace vyvěsí na zeď, aby se pochlubil*a, kdo všechno už u něj*ní v lokále byl. Jelikož ale spisovatele*ky většinou nikdo – alespoň podle obličeje – nezná, fotografii s podpisem nahrazuje literární rezidence s textem o Lipníku a Rokytnici. Ostatně to odpovídá představě, že spisovatelé*ky musí zaručeně mít talent od nějakého boha. Protože ti, co stojí mimo společnost (dříve se říkalo „kráčí s lidem“, tj. nikdy nejsou „součást lidu“), jsou ideální kandidáti*tky na oběť tomuto bohu, aby se pak jejich příběh dal uhladit do podoby svatých mýtů. Většina literárních rezidencí je obětní místo, kde se musí zakrývat fakt, že psaní literatury se dá naučit a téma kompletně vyfabulovat.

Everything happens
so much

3. května 2022, 10:15, Schönefeld

Je dusné jarní dopoledne. Venku před chvílí začala prudká bouřka a já se spolu s ostatními cestujícími prodírám nedávno otevřeným letištěm Berlin Brandenburg.

Ve spěchu hledám svůj gate, abych nebyl při nástupu do letadla poslední. Ačkoli se snažím dávat mimořádný pozor, kudy se masy lidí pohybují, zdá se čím dál těžší najít ve stále houstnoucím davu jakékoli volné místo. Už od dětství mě – podobně jako ve snu – děsí představa, že jsem kvůli své nešikovnosti něco propásl.

Jet na dovolenou sám jsem dopředu nikdy neplánoval. Několik posledních let jsem se dokonce usilovně snažil nebýt sám. Když ale plán na dovolenou ve dvou ani tentokrát nevyšel, byla moje touha po bezduchém letním odpočinku opět silnější než strach ze samoty.

Koneckonců jsem si po telefonátu s nakladatelstvím v týdnech před odjezdem bláhově představoval jakýsi klidný čas na psaní cestopisu, který jsem dostal jako zadání. Přinejhorším, doufal jsem, alespoň nasbírám potřebný materiál a proberu se veškerými chaoticky shromážděnými zápisky.

Jednoduše: Na psaní musí být člověk prostě sám, říkám si i teď, na letišti Berlin Brandenburg. A přesvědčuju sám sebe, že moje současná nouze je ve skutečnosti jakýsi dlouhodobě promyšlený plán. S tzv. self-help knihami, které neustále zaplavují trh, se už nějakou dobu snažím změnit svůj mindset. A tak třeba vím, že události jsou jenom takové, jak se o nich já rozhodnu přemýšlet. Snažím se držet dál od negativní samomluvy a ve všem vidět příležitost pro osobní růst. To abych zahnal ten smutný hlas vzadu v hlavě, abych vytáhl hlavu z vody a přestal sám sebe topit.

„Abych dokončil svou knihu, absolvoval jsem dvě cesty letadlem mezi Los Angeles a New Yorkem, jenom tak – tam a zpátky. Tam a zpátky. Naprosto se to vyplatilo,“

tvrdí jakýsi success coach, jehož audioknihu jsem si před pár dny napůl tajně stáhl do telefonu a přes veškerou snahu nedoposlouchal. Jmenovala se buď 4 000 týdnů, nebo Soustředěná práce, nebo Get It Done!. Mohla se ale také jmenovat třeba Deep Work. Víc už si nepamatuju.

Konečně tedy stojím v té správné čekárně, myslím si – na letišti Berlin Brandenburg.

„Zbrusu nové“ letiště působí podivným, lehce historickým dojmem.9 Jeho otevření se zpozdilo o sedm let. A tak to tu nyní, po několika měsících fungování, ani trochu nevoní novotou. V nejlepším případě vyvolá v člověku pocit čehosi z druhé ruky. V případě letiště Berlin Brandenburg je jasné, že se někdo velice snažil udržovat svůj majetek v co nejlepším stavu; čištění a pravidelná péče jsou vidět na každém kroku. A právě to je problém – na elektronických zařízeních i kachličkách je jasně zřetelné, že je bylo třeba udržovat. Už nevyzařují tu nedotknutelnou nahodilost předmětu, který člověk poprvé rozbalí. Tenhle unboxing by už nikdo nenaaranžoval, říkám si.10

Na začátku třetí dekády měl Berlín na krátkou dobu celkem tři nepoužitelná letiště. Kultovní – a kdysi výstavní chloubu národního socialismu – Berlin Tempelhof, dnes zřejmě největší veřejnou plochou dráhu v Evropě; v zimě běžkařský okruh. Dále pak stále ještě používanou, ale ve skutečnosti již přesluhující budovu letiště Berlin Tegel (odkud jsem kdysi startoval ke svému prvnímu výletu na Mallorcu). A konečně stále tehdy ještě nepoužívanou budovu v Schönefeldu, kde nyní už dvě hodiny stojím.

Letiště působí, jako by tudy několik posledních let prošlo bez povšimnutí – jako by se roky strávené přípravou, schvalováním a rekolaudací prostě jen nenávratně vytratily, zatímco tu cestující po celou dobu čekali na odlet a ani si nevšimli, kolik času už uběhlo. Doteď tu sedí u svých gateů, s dostatkem bio stánků s občerstvením a dobře vybavenými záchody tu přežívají bez mrknutí oka, vrostlí do svých pohodlných sedaček. Člověk si po dostatečně dlouhé době zvykne na všechno. Ono to letadlo někdy dorazit musí, říkají si – říkám si já.

Z nudy si procházím svůj twitterový účet.