Citace z Bible (motto) byla převzata z Písma svatého Starého a Nového zákona (ekumenický překlad, Praha 1979).

A COLUMN OF FIRE

Copyright © Ken Follett 2017

Map © Stephen Raw, 2017

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2018

ISBN 978-80-284-0177-1

Obsah

POSTAVY

Prolog

ČÁST PRVNÍ 1558

1

2

3

4

5

6

7

8

ČÁST DRUHÁ 1559–1563

9

10

11

12

13

ČÁST TŘETÍ 1556–1573

14

16

17

18

19

20

21

ČÁST ČTVRTÁ 1583–1589

22

23

24

25

26

27

ČÁST PÁTÁ 1602–1606

28

29

30

Epilog 1620

PODĚKOVÁNÍ

Kdo je skutečný?

Věnováno Emanuelovi:

49 let plných slunce

Hospodin šel před nimi ve dne v sloupu oblakovém, a tak je cestou vedl, v noci v sloupu ohnivém, a tak jim svítil, že mohli jít ve dne i v noci.

Exodus 13,21

POSTAVY

Doufám, že tohle nebudete potřebovat. Kdykoli si myslím, že vám možná některá postava vypadla z paměti, vkládám jemnou připomínku. Vím však, že čtenáři někdy knihu odloží a nedostanou se k ní třeba celý týden i déle – mně se to stává –, a pak člověk někdy zapomene. Proto přikládám seznam osob, které se objevují více než jednou, jen pro jistotu…

ANGLIE

Domácnost Willardových

Ned Willard Barney, jeho bratr

Alice, jejich matka

Malcolm Fife, podkoní

Janet Fifeová, hospodyně

Eileen Fifeová, dcera Malcolma a Janet

Domácnost Fitzgeraldových

Margery Fitzgeraldová Rollo, její bratr

sir Reginald, jejich otec

lady Jane, jejich matka

Naomi, služebná

sestra Joan, Margeryina prateta

Domácnost Shiringových

Bart, vikomt ze Shiringu Swithin, jeho otec, hrabě ze Shiringu

Sal Brendonová, hospodyně

Puritáni

Philbert Cobley, majitel lodi

Dan Cobley, jeho syn

Ruth Cobleyová, Philbertova dcera

Donal Gloster, Philbertův zaměstnanec

otec Jeremjáš, pastor z kostela svatého Jana na předměstí zvaném Louka zamilovaných

vdova Pollardová

Ostatní

mnich Murdo, putující kazatel

Susannah, hraběnka z Brecknocku, přítelkyně Margery a Neda

Jonas Bacon, kapitán Jestřába

Jonathan Greenland, první důstojník na palubě Jestřába

Stephen Lincoln, kněz Rodney Tilbury, soudce

Skutečné historické postavy

Marie Tudorovna, královna Anglie

Alžběta Tudorovna, její nevlastní sestra, pozdější královna

sir William Cecil, Alžbětin poradce

Robert Cecil, Williamův syn

William Allen, vůdce vyhnaných anglických katolíků

sir Francis Walsingham, hlava tajné služby

FRANCIE

Rodina Palotova

Sylvie Palotová Isabelle Palotová, její matka

Giles Palot, Sylviin otec

Ostatní

Pierre Aumande

vikomt Villeneuve, Pierrův spolužák z univerzity

otec Moineau, Pierrův učitel

Nath, Pierrova služebná

Guillaume ze Ženevy, putující kněz

Louise, markýza z Nîmes

Luc Mauriac, obchodní zprostředkovatel

Aphrodite Beaulieuová, dcera hraběte de Beaulieu

René Duboeuf, krejčí

Françoise Duboeufová, jeho mladá manželka

markýz de Lagny, protestantský šlechtic

Bernard Housse, mladý dvořan

Alison McKayová, dvorní dáma Marie, královny Skotska

Fiktivní členové domácnosti Guiseových

Gaston Le Pin, šéf domácí stráže rodiny Guiseových

Brocard a Rasteau, dva z Gastonových rabiátů Véronique

Odette, Véroničina služebná

Georges Biron, špeh

Skutečné historické postavy: domácnost Guiseových

František , vévoda z Guise

Jindřich, Františkův syn

Karel, lotrinský kardinál, Františkův bratr

Skutečné historické postavy: Bourboni a jejich spojenci

Antonín, král Navarry

Jindřich, Antonínův syn

Ludvík, princ z Condé

Gaspard de Coligny, francouzský admirál

Skutečné historické postavy: ostatní

Jindřich II., král Francie

Kateřina Medicejská, královna Francie

Děti Jindřicha a Kateřiny: František II., král Francie

Karel IX., král Francie

Jindřich III., král Francie

Margot, královna Navarry

Marie Stuartovna, královna Skotska

Charles de Louviers, vrah

SKOTSKO

Skutečné historické postavy

Jakub Stuart, nelegitimní nevlastní bratr

Marie, královny Skotska

Jakub Stuart, syn Marie, královny Skotska,

později Jakub VI., král Skotska,

a Jakub I., král Anglie

ŠPANĚLSKO

Rodina Cruzova

Carlos Cruz teta Betsy

Rodina Ruizova

Jerónima Pedro, její otec

Ostatní

arcijáhen Romero otec Alonso, inkvizitor

kapitán Gómez řečený Železná ruka

NIZOZEMÍ

Rodina Wolmanova

Jan Wolman, bratranec Edmunda Willarda

Imke, jeho dcera

Rodina Willemsenova

Albert

Betje, Albertova manželka

Drike, jejich dcera

Evi, Albertova ovdovělá sestra

Matthus, Eviin syn

JINÉ NÁRODNOSTI

Ebrima Dabo, senegalský otrok

Bella, výrobkyně rumu na Hispaniole

Prolog

Pověsili jsme ho před kingsbridgeskou katedrálou. Je to obvyklé místo pro popravy. Koneckonců, nemůžete-li zabít člověka před tváří Boha, nejspíš byste ho neměli zabíjet vůbec.

Šerif ho přivedl z kobky pod cechovním domem s rukama spoutanýma za zády. Šel vzpřímeně, jeho bledá tvář byla vzdorná, bez bázně.

Dav na něj posměšně pokřikoval a nadával mu. Zdálo se, že je nevidí. Mne však spatřil. Naše oči se setkaly a v té chvilkové výměně pohledů proběhl celý život.

Byl jsem zodpovědný za jeho smrt a on to věděl.

Usilovně jsem po něm pátral celá desetiletí. Byl to atentátník, který by pozabíjel polovinu vládců naší země včetně převážné části královské rodiny v jediném krvežíznivém záchvatu – kdybych ho nezarazil.

Strávil jsem život stopováním takových mužů, kteří by se rádi stali vrahy, a mnoho z nich skončilo na popravišti – byli nejen oběšeni, ale ještě zaživa vykucháni a rozčtvrceni; tato strašlivější smrt byla vyhrazena pro nejhorší zločince.

Ano, tohle jsem dělal mnohokrát: díval jsem se na muže, který umírá s vědomím, že jsem ho právě já, více než kdokoli jiný, přivedl k tomuto spravedlivému, ale hroznému trestu. Dělal jsem to pro svou zem, která je mi drahá; pro své panovníky, jimž jsem sloužil; a ještě pro něco, pro princip, pro víru, že člověk má právo rozhodnout se o Bohu sám.

Byl to poslední z mnoha mužů, které jsem poslal do pekla, ale přiměl mě ke vzpomínce na toho prvního…

ČÁST PRVNÍ

1558

1

Ned Willard se vracel domů do Kingsbridge za sněhové bouře. Připlul proti proudu z přístavu Combe v kabině pomalého nákladního člunu naloženého látkami z Antverp a vínem z Bordeaux. Když měl dojem, že se člun konečně blíží ke Kingsbridgi, přitáhl si francouzský plášť pevněji kolem ramen, přehodil si kapuci přes uši, vyšel nahoru na odkrytou palubu a zadíval se před sebe.

Nejprve pocítil zklamání: viděl jen padající sníh. Jeho touha spatřit město však byla bolestná, a tak zíral do přívalů sněhu a doufal. Po nějaké době se mu přání splnilo a bouře začala slábnout. Překvapivě se objevil cár modré oblohy. Ned upíral pohled přes vršky okolních stromů a spatřil věž katedrály – čtyři sta pět stop vysokou, jak ví každý žák kingsbridgeské střední školy. Kamenný anděl, který shlížel na město ze špičky věže, měl dnes sněhem poprášené konce křídel, takže okraje jeho peří změnily barvu z holubičí šedi v zářivě bílou. Jak se Ned díval, dopadl na sochu letmý sluneční paprseka zatřpytil se na sněhu jako požehnání; pak se znovu zvedla bouře a anděl zmizel z dohledu.

Ned chvíli viděl jen stromy, ale jeho představivost pracovala naplno. Za chvíli se po roční nepřítomnosti opět shledá s matkou. Neřekne jí, jak moc se mu po ní stýskalo, protože v osmnácti letech má být muž samostatný a soběstačný.

Ovšem nejvíc ze všeho se mu stýskalo po Margery. Zamiloval se do ní s katastrofálním načasováním pár týdnů před tím, než odjel z Kingsbridge na rok do Calais, Angličany ovládaného přístavu na severním pobřeží Francie. Nezbednou a inteligentní dceru sira Reginalda Fitzgeralda znal a měl rád od dětství. Když vyrostla, její nezbednost získala nové kouzlo, a Ned si uvědomil, že na ni v kostele civí, v ústech má sucho a sotva dýchá. Váhal dělat něco víc než jen zírat, protože byla o tři roky mladší než on, jenže ona žádné takové zábrany neměla. Políbili se na kingsbridgeském hřbitově za náhrobkem převora Philipa, mnicha, který před čtyřmi stoletími nechal postavit katedrálu. Na jejich dlouhém, vášnivém polibku nebylo nic dětského: ona se pak rozesmála a utekla.

Příští den ho však políbila znovu. A večer před jeho odjezdem do Francie se oba doznali, že se milují.

Prvních několik týdnů si vyměňovali milostné dopisy. Rodičům o svých citech nic neřekli – zdálo se, že je na to příliš brzo –, tudíž si nemohli psát otevřeně, ale Ned se svěřil svému staršímu bratrovi Barneymu, který se stal jejich prostředníkem. Potom Barney z Kingsbridge odešel do Sevilly. Margery měla také staršího bratra, Rolla, ale nevěřila mu natolik jako Ned Barneyovi. A tak dopisování skončilo.

Nedostatek komunikace na Nedových citech nic nezměnil. Věděl, co lidé říkají o mladé lásce, a proto se neustále zkoumal a čekal, že se jeho city změní; jenže nic takového se nestalo. Po několika týdnech v Calais dala jeho sestřenice Thérèse jasně najevo, že ho zbožňuje a je ochotná udělat téměř cokoli, co se mu zachce, aby mu to dokázala, ale Ned vůbec neupadl v pokušení. Přemýšlel o tom s jistým překvapením, protože předtím nikdy nepromarnil možnost políbit hezkou dívku s pěknými prsy.

Nyní ho nicméně trápilo něco jiného. Poté co odmítl Thérèse, byl si jistý, že se v době, kdy bude pryč, jeho city k Margery nezmění; teď si však kladl otázku, co se stane, až ji spatří. Bude skutečná Margery stejně okouzlující, jak se mu jevila ve vzpomínkách? Přežije jeho láska opětovné setkání?

A co ona? Rok je dlouhá doba pro čtrnáctiletou dívku – nyní samozřejmě patnáctiletou, ale i tak. Třeba její city vyhasly, když ustalo dopisování. Možná líbala za náhrobkem převora Philipa někoho jiného. Neda by strašlivě zklamalo, kdyby se k němu chovala lhostejně. A i kdyby ho stále milovala, bude skutečný Ned odpovídat jejím pozlaceným vzpomínkám?

Bouře opět polevila a on viděl, že člun proplouvá západními předměstími Kingsbridge. Na obou březích se nacházely řemeslnické dílny a provozy, které používají hodně vody: barvení látek, valchování, výroba papíru a porážky dobytka. Tyto procesy mohou páchnout, a proto západní části města patří k těm podřadným.

Před nimi se objevil ostrov Malomocných. To označení bylo staré: už celá staletí tu žádní malomocní nežili. Na bližším konci ostrova stál Carisin špitál, založený jeptiškou, která zachránila město v dobách černé smrti. Jak se člun přibližoval, rozeznal Ned za špitálem dvě půvabné křivky Merthinova mostu spojujícího ostrov s městem na severu a na jihu. Milostný příběh Caris a Merthina byl součástí místní legendy, která se v zimě u krbů předávala z generace na generaci.

Člun vklouzl do přístaviště u nábřeží. Město jako by se za ten rok skoro nezměnilo. Ned si myslel, že města jako Kingsbridge se mění jen zvolna: katedrály, mosty a špitály se stavějí tak, aby vydržely.

Přes rameno měl přehozenou brašnu a kapitán člunu mu teď podal jeho jediné další zavazadlo malý dřevěný lodní kufr s pár kousky oblečení, dvěma pistolemi a několika knihami. Zvedl kufřík a vystoupil na břeh.

Zamířil k velkému kamennému skladišti na nábřeží, kde se soustřeďovala obchodní činnost jeho rodiny, ale už po pár krocích zaslechl důvěrně známý skotský hlas: „Jestlipak tohle není náš Ned! Vítej doma!“

Byla to Janet Fifeová, matčina hospodyně. Ned se na ni široce usmál, rád, že ji vidí.

„Zrovinka jsem koupila tvý matce rybu k večeři,“ sdělila mu. Janet byla tak hubená, že by se mohla převlékat za bičem, ale velice ráda krmila ostatní. „Však si dáš taky.“ Změřila si ho láskyplným pohledem. „Změnil ses,“ prohlásila. „Máš propadlý tváře, ale širší ramena. Jestlipak tě teta Blanche krmila jak se patří?“

„Krmila, ale strejda Dick mě strčil s lopatou k hromadám kamení.“

„To není práce pro študovanýho mládence.“

„Mně to nevadilo.“

Janet zvýšila hlas. „Malcolme! Malcolme! Koukej, koho tu máme!“ Malcolm byl Janetin manžel a podkoní rodiny Willardových. Pomalu kulhal od doků: před lety, když byl ještě mladý a nezkušený, ho kopl kůň. Potřásl vřele Nedovi rukou a oznámil: „Starej Acorn umřel.“

„To byl bratrův oblíbený kůň.“ Ned zatajil úsměv: tohle je celý Malcolm – podává zprávy o koních dřív než zprávy o lidech. „Matka je v pořádku?“

„Paní je na tom zaplaťpámbu dobře,“ přikývl Malcolm. „A stejně na tom byl tvůj bratr, když nám dal naposled vědět – ne že by byl velkej psavec, a než se sem dostanou dopisy ze Španělska, nějakej měsíc to trvá. Pusť, pomůžu ti s tím zavazadlem, mladej Nede.“

Ned nechtěl jít hned domů. Měl jiný plán. „Odnesl bys mi prosím kufr domů?“ požádal Malcolma. Impulzivně si vymyslel krycí příběh.

„Vyřiď jim, že jdu do katedrály poděkovat za bezpečnou cestu, domů přijdu hned potom.“

„Samozřejmě.“

Malcolm odkulhal; Ned ho pomaleji následoval a vychutnával si důvěrně známý pohled na budovy, mezi kterými vyrůstal. Stále ještě lehce popadával sníh. Střechy byly celé bílé, ulice se však hemžily lidmi a povozy a pod nohama čvachtala jen sněhová břečka. Ned prošel kolem nechvalně známé krčmy U Bílého koně, dějiště pravidelných sobotních nočních rvaček, a vydal se do kopce po hlavní ulici ke katedrálnímu náměstí. Prošel kolem biskupova paláce a na okamžik postál nostalgicky před školou. Úzkými lomenými okny zahlédl police s knihami osvětlené lampou. Tady se naučil číst a počítat, poznávat, kdy je lépe bojovat, a kdy utéct, a nechávat se trestat březovou metlou a nebrečet při tom.

Na jižní straně katedrály se nacházelo převorství. Od doby, kdy král Jindřich VIII. rozpustil kláštery, kingsbridgeské převorství velice zchátralo, jeho střechy se propadaly, zdi kymácely a okny prorůstala vegetace. Budovy nyní patřily současnému starostovi, Margeryinu otci siru Reginaldu Fitzgeraldovi, jenže ten s nimi nic nedělal.

Naštěstí katedrála byla dobře udržovaná a stála tu stejně vysoká a pevná jako vždy, kamenný symbol žijícího města. Ned vkročil velkými západními dveřmi do chrámové lodi. Chtěl poděkovat Bohu za bezpečnou cestu, a proměnit tak lež, kterou řekl Malcolmovi, v pravdu.

Chrám byl místem obchodování stejně jako uctívání: mnich Murdo tu měl tác s lahvičkami s prstí z Palestiny, zaručeně pravou; jakýsi muž, kterého Ned neznal, nabízel za penci horké kameny na zahřátí rukou; a Pusinka-courinka, roztřesená v červených šatičkách, prodávala to, co prodává vždycky.

Ned pohlédl na žebra klenby podobající se pažím davu lidí vztaženým k nebesům. Kdykoli přišel do katedrály, pomyslel na muže a ženy, kteří ji postavili. Mnohé z nich připomíná Timothyho kniha, historie převorství, o které se učili ve škole: zedníky Toma Stavitele a jeho nevlastního syna Jacka; převora Philipa; Merthina Fitzgeralda, který stejně jako most postavil i hlavní věž; a všechny ty lamače kamene, ženy míchající maltu, tesaře a sklenáře, obyčejné lidi, kteří udělali cosi neobyčejného, pozvedli se nad své skromné poměry a vytvořili něco věčně krásného.

Ned na chvíli poklekl před oltářem. Bezpečná cesta je něco, za co má být člověk vděčný. I při krátké plavbě z Francie do Anglie se mohou lodi dostat do potíží a lidé mohou zemřít.

Avšak neotálel. Jeho příští zastávkou byl Margeryin domov.

Na severní straně katedrálního náměstí, naproti biskupovu paláci, stála hospoda U Zvonu a vedle ní vyrůstal nový dům. Nacházel se na pozemku, který dřív patřil převorství, a tak Ned vytušil, že ho staví Margeryin otec. Evidentně bude impozantní, s arkýřovými okny a mnoha komíny: bude to nejvelkolepější dům v Kingsbridgi.

Pokračoval po hlavní ulici ke křižovatce. Margeryin současný domov se nacházel na jednom nároží naproti cechovnímu domu. Třebaže tato velká hrázděná stavba nebyla tak honosná, jako zřejmě bude nový dům, stála přesto na akru nejdražší půdy ve městě.

Na prahu se Ned zastavil. Celý rok se na tento okamžik těšil, ale když teď přišel, opanovalo mu srdce zlé tušení.

Zaklepal.

Dveře otevřela postarší služebná Naomi a pozvala ho do velké haly. Ačkoli Naomi znala Neda celý jeho život, vypadala znepokojeně, jako by přišel nějaký podezřelý neznámý; a když se zeptal na Margery, Naomi řekla, že se po ní půjde poohlédnout.

Ned pohlédl na obraz Krista na kříži, který visel nad krbem. V Kingsbridgi měli dva druhy obrazů: biblické výjevy a formální portréty šlechticů. V bohatých francouzských domech Neda překvapily obrazy pohanských bohů jako Venuše a Baccha, zpodobených ve fantastických lesích a v oblečení, které jako by z nich vždy padalo.

Tady však bylo něco neobvyklého. Na stěně proti ukřižování visela mapa Kingsbridge. Ned ještě nikdy nic takového neviděl a se zájmem to zkoumal. Mapa jasně ukazovala, jak hlavní ulice probíhající od severu k jihu a hlavní třída směřující od východu k západu rozdělují město do čtyř částí. Katedrála a bývalé převorství zabíraly jihovýchodní čtvrtinu; páchnoucí výrobní část města se nacházela v té jihozápadní. Vyznačeny byly všechny kostely a některé domy, včetně sídel Fitzgeraldových a Willardových. Řeka tvořila východní hranici města, pak se stáčela jako psí noha. Kdysi tvořila i jižní hranici, ale město se díky Merthinovu mostu rozšířilo přes vodu a na opačném břehu nyní vyrostlo velké předměstí.

Ned si povšiml, že ty dva obrazy vyjadřují postoje Margeryiných rodičů: její otec, politik, nejspíš pověsil mapu, a její matka, věřící katolička, ukřižování.

Do haly se nedostavila Margery, ale její bratr Rollo. Byl vyšší než Ned, hezký, černovlasý. Ned a Rollo spolu chodili do školy, ovšem nikdy se nespřátelili: Rollo byl o čtyři roky starší. Býval to nejchytřejší kluk ve škole a měl na starosti mladší žáky; Ned ho však odmítal považovat za učitele a jeho autoritu nikdy nepřijal. A aby toho nebylo málo, brzy se ukázalo, že Ned bude přinejmenším stejně chytrý jako Rollo. Hádky a pranice neustávaly, dokud Rollo neodešel na studia na Kingsbridgeskou kolej do Oxfordu.

Ned se pokusil zakrýt svou nelibost a potlačit podrážděnost. „Koukám, že vedle hospody U Zvonu je staveniště,“ prohodil zdvořile. „Tvůj otec staví nový dům?“

„Ano. Tenhle je už dost nemoderní.“

„Obchodování v Combe se musí dařit.“ Sir Reginald byl výběrčím cel v přístavu Combe. Bylo to lukrativní místo, které mu jako odměnu za podporu poskytla Marie Tudorovna, když se stala královnou.

„Takže ty ses vrátil z Calais. Jaké to bylo?“

„Hodně jsem se naučil. Otec tam postavil molo a skladiště, které spravuje strýc Dick.“ Edmund, Nedův otec, zemřel před deseti lety a od té doby řídila obchodování matka. „Vozíme anglickou železnou rudu, cín a olovo z přístavu Combe do Calais a odtamtud se to prodává po celé Evropě.“ Obchodování v Calais tvořilo základ rodinného podnikání Willardových.

„Jak to ovlivnila válka?“ Anglie válčila s Francií. Rollova starost však byla průhledně falešná. Ve skutečnosti ho ohrožení majetku Willardových těšilo.

Ned to zlehčil. „Calais je dobře bráněné,“ odpověděl s větší jistotou, než jakou pociťoval. „Obklopují ho pevnosti, které ho chrání od doby, kdy se před dvěma sty let stalo součástí Anglie.“ Došla mu trpělivost. „Je Margery doma?“

„Máš důvod ji vidět?“

Byla to hrubá otázka, ale Ned předstíral, že si toho nevšiml. Otevřel brašnu. „Přinesl jsem jí z Francie dárek,“ pokračoval. Vytáhl pečlivě složený kus třpytivého, světle fialového hedvábí. „Myslím, že se jí ta barva bude líbit.“

„Nebude tě chtít vidět.“

Ned se zamračil. Co to znamená? „Jsem si jistý, že bude.“

„Neumím si představit proč.“

Ned pečlivě volil slova. „Obdivuju tvoji sestru, Rollo, a věřím, že ona mě má ráda.“

„Zjistíš, že se věci změnily, zatímco jsi byl pryč, milý Nede,“ pronesl s povýšeneckou shovívavostí Rollo.

Ned to nebral vážně. Myslel si, že Rollo je jen potutelně zlomyslný.

„Přesto se jí zeptej, prosím.“

Rollo se usmál, a to Neda znepokojilo, neboť šlo o stejný úsměv jako tehdy, když ve škole dostal svolení sešlehat některého z mladších žáků.

„Margery je zasnoubená a bude se vdávat,“ oznámil Rollo.

„Cože?“ Ned na něj zíral s pocitem zděšení a bolesti, jako by zezadu dostal ránu holí do hlavy. Celou dobu si nebyl jistý, co může očekávat, ale tohle by ho v životě nenapadlo.

Rollo neuhýbal pohledem a jen se usmíval.

Ned pak řekl to, co mu přišlo na mysl jako první. „Za koho?“

„Bude si brát vikomta ze Shiringu.“

„Barta?“ nechápal Ned. Tohle bylo neuvěřitelné. Ze všech mladých mužů v hrabství byl přitroublý Bart Shiring, postrádající navíc smysl pro humor, ten nejméně pravděpodobný kandidát, pokud jde o získání Margeryina srdce. Vyhlídka, že se jednoho dne stane hrabětem ze Shiringu, by mohla stačit mnoha dívkám – ale nikoli Margery, tím si byl Ned jistý.

Nebo si tím byl alespoň jistý před rokem.

„To sis vymyslel?“ nadhodil.

Byla to pošetilá otázka, jak si ihned uvědomil. Rollo může být prohnaný a plný zášti, ale nikoli hloupý: něco takového by si nevymyslel, protože by se bál, že bude vypadat jako trouba, až vyjde pravda najevo.

Rollo pokrčil rameny. „Zasnoubení bude oznámeno zítra na banketu hraběte.“

Zítra bude dvanáctý den Vánoc, svátek Tří králů. Bude-li hrabě ze Shiringu pořádat nějakou oslavu, určitě pozve Nedovu rodinu. Takže Ned tam bude a oznámení uslyší, pokud Rollo říká pravdu.

„Ona ho miluje?“ vyhrkl Ned.

Tuto otázku Rollo neočekával, a tak teď vypadal vyděšeně on. „Nevidím důvod, proč bych měl s tebou tohle probírat.“

Jeho mlžení vyvolalo v Nedovi podezření, že odpověď zní ne. „Proč se tváříš tak vyhýbavě?“

Rollo se nasupil. „Měl bys radši jít, než ti budu muset napráskat, jako jsem to dělával kdysi.“

Ned se zvedl také. „Už nejsme ve škole,“ připomněl mu. „Možná tě překvapí, kdo z nás dostane napráskáno.“ Chtěl se s Rollem poprat a byl natolik rozhněvaný, že mu bylo jedno, jestli vyhraje, nebo ne.

Ovšem Rollo byl obezřetnější. Došel ke dveřím a otevřel je. „Sbohem,“ utrousil.

Ned zaváhal. Nechtěl odejít, aniž se uvidí s Margery. Vědět, kde je její pokoj, mohl by vyběhnout po schodech nahoru. Jenže kdyby začal nazdařbůh otvírat dveře ložnic v cizím domě, vypadal by jako hlupák.

Vzal hedvábí a vrátil ho do brašny. „Tohle není poslední slovo,“ varoval. „Dlouho zamčenou ji držet nemůžeš. Budu s ní chtít mluvit.“

Rollo to nebral na vědomí a stál trpělivě u dveří.

Neda svrběla ruka, chtěl Rolla udeřit, ale s úsilím nutkání potlačil: jsou už oba muži a on se přece nemůže začít prát kvůli tak drobné provokaci. Cítil, že na něj Rollo vyzrál. Dlouho váhal. Nepřišel na nic, co by měl udělat.

Vyšel tedy ven.

„S návratem nespěchej,“ křikl za ním Rollo.

Ned ušel krátkou vzdálenost po hlavní ulici k domu, kde se narodil. Dům Willardových stál naproti západní straně katedrály. V průběhu let byl rozšiřován nahodilými přístavbami a nyní se neuspořádaně rozkládal na ploše několika tisíc čtverečních stop. Poskytoval však pohodlí, byly tu velké krby, rozlehlá jídelna pro družné obědy a večeře a pěkné postele s péřovými matracemi a přikrývkami. Byl to domov Alice Willardové, jejích dvou synů a babičky, matky Nedova zesnulého otce.

Ned vešel dovnitř a matku zastihl v obývacím pokoji, který využívala jako kancelář, pokud nebyla ve skladu na nábřeží. Vyskočila ze židle u psacího stolu, objala ho a políbila. Za ten rok poněkud přibrala, povšiml si hned; rozhodl se o tom pomlčet.

Rozhlédl se kolem sebe. Pokoj se nezměnil. Stále tu visel jeho oblíbený obraz Krista a cizoložnice obklopené davem pokryteckých farizejů, kteří ji chtějí kamenovat. Alice ráda citovala Ježíše: „Kdo z vás je bez hříchu, první na ni hoď kamenem.“ Byl to také erotický obraz, protože žena měla odhalená ňadra, a tento výjev svého času vyvolával živé sny mladého Neda.

Vyhlédl z okna obývacího pokoje přes tržiště na elegantní průčelí katedrály s dlouhými řadami lomených oken a oblouků. Stála tu každý den jeho života: měnila se jen obloha nad ní podle ročních období. Poskytovalo mu to nejasný, ale mocný pocit útěchy. Lidé se rodí a umírají, města mohou růst a upadat, války začínají a končí, ale kingsbridgeská katedrála tu bude stát až do soudného dne.

„Tak ty jsi šel do katedrály poděkovat,“ poznamenala matka. „Jsi dobrý chlapec.“

Nemohl ji klamat. „Zaskočil jsem taky k Fitzgeraldovým,“ doznal se. Zahlédl v její tváři krátký záblesk zklamání a dodal: „Doufám, že ti nevadí, že jsem tam šel napřed.“

„Trošku ano,“ přiznala. „Ale měla bych si připomenout, jaké to je být mladý a zamilovaný.“

Bylo jí čtyřicet osm. Když Edmund zemřel, všichni říkali, že by se měla znovu provdat, a malý Ned, tehdy osmiletý, se děsil, že dostane krutého nevlastního otce. Nyní však už byla vdovou deset let a Ned tušil, že se znovu nevdá.

„Rollo mi oznámil, že si Margery bude brát Barta Shiringa,“ prohodil Ned.

„Ach bože. Toho jsem se bála. Chudáčku Nede. To je mi moc líto.“

„Proč má její otec právo nařizovat, koho si vezme?“

„Otcové očekávají, že budou mít věci do jisté míry pod palcem. Tvůj otec a já jsme si s tím starosti dělat nemuseli. Nikdy jsem neměla dceru… která by žila.“

Tohle Ned věděl. Před Barneyem matka porodila dvě holčičky. Ned dobře znal dva malé náhrobky na hřbitově u severní strany kingsbridgeské katedrály.

„Žena musí manžela milovat,“ nadhodil. „Ty bys dceru nenutila, aby si vzala zvíře, jako je Bart.“

„Ne, to bych neudělala.“

„Co je to s těmi lidmi?“

„Sir Reginald věří na hierarchii a autoritu. Jako starosta si myslí, že vysoce postavený člen městské rady má za úkol činit rozhodnutí a pak si vynucovat jejich dodržování. Když byl starostou tvůj otec, říkal, že starosta má vládnout městu tím, že mu bude sloužit.“

„To zní jako dva způsoby nazírání na totéž,“ namítl netrpělivě Ned.

„Ale není tomu tak,“ zavrtěla hlavou matka. „Jsou to dva odlišné světy.“

„Barta Shiringa si nevezmu!“ vmetla Margery Fitzgeraldová matce.

Margery byla rozrušená a rozhněvaná. Dvanáct měsíců čekala, až se Ned vrátí, každý den na něj myslela, toužila vidět jeho sarkastický úsměv a zlatohnědé oči; a teď se od služebnictva dozvěděla, že je zpátky v Kingsbridgi a přišel k nim, ale jí to neřekli a on odešel! Zuřila na svou rodinu, že ji oklamali, a pocitem marnosti se rozplakala.

„Já tě nežádám, aby sis vikomta Shiringa hned dnes brala,“ poznamenala lady Jane. „Jen si s ním jdi promluvit.“

Byly v Margeryině ložnici. V jednom koutě se nacházelo modlitební klekátko, na které dvakrát denně poklekala tváří ke krucifixu na zdi a odpočítávala své modlitby za pomoci růžence s korálky ze slonoviny. Zbytek pokoje byl přepychový: postel s nebesy, péřovou matrací a sytě barevnými závěsy; velká vyřezávaná dubová truhla na její četné šaty; tapisérie s lesním výjevem.

Tento pokoj se během let stal svědkem častých hádek s její matkou. Ovšem nyní už je Margery žena. Byla útlá, ale přece jen maličko větší a silnější než její drobná, nelítostná matka, a navíc měla pocit, že dnes už není předem jasné, že střet skončí vítězstvím lady Jane a pokořením Margery.

„K čemu by to bylo?“ namítla Margery. „Přišel sem, aby se mi dvořil. Když si s ním promluvím, bude to cítit jako povzbuzení. A až si uvědomí, jaká je skutečnost, o to víc ho to naštve.“

„Můžeš být zdvořilá.“

Margery nechtěla mluvit o Bartovi. „Jak jste mi mohli neříct, že přišel Ned?“ dorážela na matku. „To bylo nečestné.“

„Dozvěděla jsem se to, až když byl pryč! Viděl ho jen Rollo.“

„Rollo udělal, co sis přála.“

„Děti by měly dělat, co si jejich rodiče přejí,“ namítla matka. „Znáš Boží přikázání: Cti otce svého a matku svou. To je tvoje povinnost vůči Bohu.“

S tímhle Margery bojovala celý svůj krátký život. Věděla, že Bůh si přeje, aby byla poslušná, jenže ona měla tvrdohlavou a vzdorovitou povahu – jak často slýchala – a být poslušná jí připadalo nesmírně obtížné. Když se jí to však zdůraznilo, vždy svou přirozenost potlačila a podřídila se. Boží vůle je důležitější než cokoli jiného, to věděla.

„Omlouvám se, mami,“ zamumlala.

„Jdi si promluvit s Bartem,“ přikázala jí lady Jane.

„Dobře.“

„Jen se trochu učeš, drahoušku.“

Margery se zmohla na poslední záblesk vzdoru. „Můj účes je v pořádku,“ ohradila se a vyšla z pokoje, dřív než se matka mohla začít hádat. Bart postával v hale a měl na sobě žluté obtažené kalhoty ke kolenům.

Škádlil jednoho ze psů, nabízel mu kousek šunky a v poslední chvíli vždy ucukl.

Matka následovala Margery po schodech dolů a vyzvala ji: „Vezmi lorda Shiringa do knihovny a ukaž mu knihy.“

„Jeho knihy nezajímají,“ odsekla Margery.

„Margery!“

„Rád bych viděl ty knihy,“ ozval se Bart.

Margery pokrčila rameny. „Pojď za mnou, prosím,“ vybídla ho a zamířila do sousední místnosti. Dveře nechala otevřené, ale matka se k nim nepřipojila.

Knihy stály srovnané ve třech policích. „Panebože, vy jich máte ale spoustu!“ vykřikl Bart. „Člověk by mohl úplně promarnit život, než by je všechny přečetl.“

Otec jich tu měl asi padesát, více než bylo obvykle k vidění mimo univerzitní nebo katedrální knihovnu, a symbolizovaly bohatství. Některé byly psané latinsky nebo francouzsky.

Margery se přemohla a chovala se jako hostitelka. Vytáhla knihu v angličtině. „Tohle je Kratochvíle rozkoše,“ nadhodila. „To by tě mohlo zajímat.“

Chlípně na ni zamrkal a přistoupil blíž. „Rozkoš je skvělá kratochvíle.“ Zdálo se, že ho ta vtipná poznámka těší.

Ustoupila o krok. „Je to dlouhá báseň o výchově rytíře.“

„Aha.“ Bart ztratil o knihu zájem. Rozhlédl se po polici a sáhl po Kuchařce. „Tohle je důležité,“ usoudil. „Manželka by měla zajistit, aby její manžel měl dobré jídlo, nemyslíš?“

„Samozřejmě.“ Margery se usilovně snažila vymyslet něco, o čem by si mohli povídat. O co se Bart zajímá? Možná o válku. „Lidé mají královně za zlé válku s Francií.“

„Proč jí to kladou za vinu?“

„Španělsko a Francie prý bojují o nějaká území v Itálii, což je konflikt, který nemá s Anglií nic společného, a my jsme do toho zataženi jen proto, že je královna Marie provdaná za španělského krále Filipa a musí ho podporovat.“

Bart přikývl. „Manželka musí být vedena manželem.“

„Proto si dívka musí vybírat velmi pečlivě.“ Pichlavá poznámka šla zcela mimo Barta. „Někteří říkají,“ pokračovala Margery, „že královna by neměla být provdaná za cizího panovníka.“

Barta toto téma otravovalo. „Neměli bychom mluvit o politice. Takové věci mají ženy nechat svým mužům.“

„Ženy mají tolik povinností vůči svým mužům,“ prohodila Margery, třebaže věděla, že její ironický tón bude v Bartově případě marný. „Musíme jim vařit, musíme se jimi nechat vést, musíme jim přenechat politiku… jsem ráda, že nemám manžela, život je takhle jednodušší.“

„Ale každá žena potřebuje muže.“

„Pojďme mluvit o něčem jiném.“

„Myslím to vážně.“ Zavřel oči, soustředil se a pak spustil krátkou nacvičenou řeč. „Jsi nejkrásnější dívka na světě a já tě miluju. Buď prosím mou manželkou.“

Její reakce byla drsná. „Ne!“

Bart vypadal bezradně. Nevěděl, jak má odpovědět. Očividně ho vedli k tomu, že má očekávat opačnou odpověď. „Ale moje manželka se jednoho dne stane hraběnkou!“

„A ty se musíš oženit s dívkou, která po tom celým srdcem touží.“

„Copak ty po tom netoužíš?“

„Ne.“ Snažila se nebýt krutá. Bylo to těžké: příliš mírné vyjádření není v jeho případě k ničemu. „Barte, ty jsi silný a pohledný a jsem si jistá, že taky statečný, ale já tě nikdy nemůžu milovat.“ Na mysli jí vytanul Ned: s ním se nikdy nemusela snažit vymýšlet, o čem se mají bavit. „Vezmu si muže, který je chytrý a ohleduplný a který chce, aby jeho manželka byla víc než jen nejvýše postavená služebná.“ A je to, pomyslela si, tohle musí pochopit i Bart.

Pohnul se překvapivě rychle a popadl ji za obě nadloktí. Jeho sevření bylo silné. „Ženám se líbí, když jsou ovládány,“ prohlásil.

„Kdo ti to namluvil? Věř mi, mně se to nelíbí!“ Pokusila se od něj odtáhnout, ale nešlo to.

Přitáhl ji blíž k sobě a políbil ji.

Jiného dne by možná jen odvrátila obličej. Rty nezraňují. Jenže ona byla stále ještě smutná a rozhořčená, že se nesetkala s Nedem. Hlavu měla plnou myšlenek, co všechno se mohlo stát: jak ho mohla líbat, dotýkat se jeho vlasů a přitáhnout si ho k sobě. Jeho imaginární přítomnost byla tak silná, že ji Bartovo objetí odpuzovalo až na hranici paniky. Bez rozmýšlení mu co nejsilněji vrazila koleno do rozkroku.

Zařval bolestí a leknutím, pustil ji ze sevření, předklonil se a se zavřenýma očima a oběma rukama mezi stehny skučel v trýznivých mukách.

Margery se rozběhla ke dveřím, ale dříve než se tam dostala, vkročila do knihovny její matka, která venku očividně poslouchala.

Lady Jane pohlédla na Barta, okamžitě pochopila, co se stalo, otočila se k Margery a vyštěkla: „Holka bláznivá!“

„Tohle zvíře já si nevezmu!“ vykřikla Margery.

Dovnitř vešel její otec. Byl vysoký a černovlasý jako Rollo, ale na rozdíl od Rolla měl spoustu pih. „Vezmeš si toho, koho ti otec vybere,“ pronesl chladně.

Toto zlověstné prohlášení Margery vyděsilo. Začala si uvědomovat, že podcenila pevné odhodlání rodičů. Byla chyba, že nechala převládnout své pobouření. Snažila se uklidnit a mluvit logicky.

Stále rozohněně, ale uvážlivěji zdůraznila: „Nejsem princezna! My jsme venkovské panstvo, žádná aristokracie. Moje manželství není politické spojenectví. Jsem dcera obchodníka. Lidi jako my neuzavírají dohodnuté sňatky.“

To rozezlilo sira Reginalda, až pod pihami zrudl. „Já jsem rytíř!“

„Ale ne hrabě!“

„Jsem stejně jako Bart potomek Ralpha Fitzgeralda, který se před dvěma stoletími stal hrabětem ze Shiringu. Ralph Fitzgerald byl synem sira Geralda a bratrem Merthina, stavitele mostu. V mých žilách koluje krev anglické šlechty.“

Margery s úděsem poznala, že se postavila nejen otcově neoblomné vůli, ale i jeho hrdosti na rodinu. Nevěděla, jakby mohla tuto kombinaci překonat. Byla si jistá jedině tím, že nesmí projevit slabost.

Otočila se k Bartovi. Přece se nebude chtít ženit s nevěstou, která ho nechce. „Je mi líto, lorde Shiringu, ale já si vezmu Neda Willarda.“

Sir Reginald se polekal. „To ne, nevezmeš, nikdy.“

„Miluju Neda Willarda.“

„Jsi moc mladá na to, abys někoho milovala. A Willardovi jsou prakticky protestanti!“

„Chodí na mši jako každý jiný.“

„Přesto se provdáš za vikomta ze Shiringu.“

„Neprovdám,“ prohlásila klidně a pevně.

Bart se pomalu vzpamatovával. „Věděl jsem, že s ní budou potíže,“ zamumlal.

„Jenom potřebuje pevnou ruku,“ uklidňoval ho sir Reginald.

„Potřebuje bič.“

Vmísila se lady Jane. „Jen pomysli, Margery,“ zaševelila. „Jednoho dne budeš hraběnka a tvůj syn bude hrabě!“

„Tako tohle vám všem jde, co?“ naježila se Margery. Slyšela, jak se její vlastní hlas zvyšuje do vzdorného ječení, ale nedokázala se zarazit. „Chcete mít aristokratická vnoučata!“ Na tvářích jim viděla, že její domněnka je pravdivá, a opovržlivě dodala: „Ovšem jen kvůli tomu, že vy trpíte šlechtickým velikášstvím, já ze sebe neudělám chovnou kobylu.“

Sotva to vyslovila, bylo jí jasné, že zašla příliš daleko. Její urážka zasáhla otce na nejcitlivějším místě.

Sir Reginald si odepnul opasek.

Margery ve strachu couvla a narazila do psacího stolu. Sir Reginald ji popadl levou rukou za krk. Zahlédla mosaznou sponu na konci opasku a vyděsila se natolik, že vykřikla.

Sir Reginald ji přehnul přes stůl. Zoufale se kroutila, ale byl mnohem silnější a snadno ji udržel.

Zaslechla matku, jak říká: „Odejděte prosím z pokoje, lorde Shiringu.“ To ji vyděsilo ještě víc.

Dveře práskly a Margery zaslechla, jak opasek hvízdl vzduchem. Dopadl jí na hýždě. Šaty měla příliš tenké na to, aby jí mohly poskytnout nějakou ochranu, a ona vykřikla znovu, tentokrát bolestí. Pak švihl znovu, a ještě potřetí.

„Myslím, že to stačí, Reginalde,“ ozvala se pak matka.

„Škoda rány, která padne vedle,“ zamručel otec. Tohle bylo nechvalně známé úsloví: všichni – kromě dětí – byli přesvědčeni, že sešvihat děti je pro ně dobré.

„V Bibli se ve skutečnosti praví něco jiného,“ namítla lady Jane. „‚Kdo šetří hůl, nenávidí svého syna, kdežto kdo jej miluje, trestá ho včas.‘ Vztahuje se to k chlapcům, nikoli k dívkám.“

Sir Reginald kontroval jiným veršem. „Jiné biblické přísloví říká: ‚Nepřipravuj dítě o trest.‘“

„Ona už ale není dítě. Kromě toho oba víme, že tenhle přístup na Margery neplatí. Trestáním se stává ještě zarputilejší.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Nech to na mně. Promluvím si s ní, až se uklidní.“

„Dobrá,“ přikývl sir Reginald a Margery si pomyslela, že to skončilo; pak opasek zasvištěl ještě jednou, zasáhl již bolavé hýždě a ona ještě jednou vykřikla. Vzápětí však uslyšela, jak otcovy vysoké boty dupou po podlaze a ven ze dveří; bylo skutečně po všem.

Ned si byl jistý, že Margery na banket hraběte Swithina určitě přijde. Její rodiče by ji sotva mohli nevzít s sebou. Vypadalo by to jako oznámit, že něco není v pořádku. Všichni by mluvili o tom, proč tam Margery není.

Koleje vyježděné koly vozů v blátivé cestě byly zmrzlé a Nedův poník si elegantně vybíral, kam na zrádném povrchu šlápnout. Teplo zvířete mu zahřívalo tělo, ale ruce a nohy ho zábly. Jeho matka Alice jela vedle něj na klisně se širokým hřbetem.

Domov hraběte ze Shiringu zvaný New Castle se nacházel dvanáct mil od Kingsbridge. Cesta trvala skoro půl krátkého zimního dne a Ned už šílel netrpělivostí. Musí Margery vidět nejen proto, že touží po pohledu na ni, ale také aby zjistil, co se u čerta děje.

New Castle se objevil v dálce před nimi. Tento „nový zámek“ byl nový před sto padesáti lety. Hrabě postavil nedávno dům ve zříceninách středověké pevnosti. Pozůstalé cimbuří, vybudované ze stejného šedého kamene jako kingsbridgeská katedrála, dnes zdobily pentle a girlandy, o které se přičinila zmrzlá mlha. Jak se Ned přibližoval, doléhaly k němu v chladném vzduchu ozvuky slavnosti: zaslechl hlasité pozdravy, smích a venkovskou kapelu – hluboký buben, veselé fidlání a pištivé kvílení dud. Hluk s sebou přinášel příslib sálajících krbů, horkého jídla a něčeho povzbuzujícího k pití.

Ned pobídl poníka do klusu; už chtěl být na místě a skoncovat se svou nejistotou. Opravdu Margery miluje Barta Shiringa a vezme si ho?

Cesta vedla přímo ke vchodu. Havrani naparující se na zdech zámku krákali záštiplně na návštěvníky. Padací most už dávno zmizel a příkop byl zasypaný, ale vrátnice u brány měla stále ještě vertikální úzká okénka pro lučištníky. Ned projel na hlučné nádvoří, kde se to hemžilo vyšňořenými hosty, koňmi a povozy i pilným hraběcím služebnictvem. Svěřil poníka podkonímu a vmísil se do davu směřujícího k domu.

Margery neviděl.

Na opačné straně nádvoří stálo moderní sídlo z cihel, napojené na budovy starého zámku – kapli na jedné a pivovar na druhé straně. Od jeho vybudování před čtyřmi lety tu Ned byl jen jednou a teď znovu obdivoval řady velkých oken a spoustu komínů. Tento dům byl velkolepější než domovy nejbohatších kingsbridgeských obchodníků a zároveň největší v celém hrabství, i když v Londýně možná stojí větší, ovšem tam Ned ještě nikdy nebyl.

Hrabě Swithin ztratil své postavení za vlády Jindřicha VIII., protože se postavil proti královu rozkolu s papežem; před pěti lety, s nástupem ultrakatolické Marie Tudorovny na trůn, se mu však opět začalo dařit, byl opět oblíbený, bohatý a mocný. Dalo se očekávat, že tohle bude okázalý banket.

Ned vešel do domu a pokračoval do velké haly vysoké přes dvě podlaží. Velká okna poskytovala místnosti světlo i za zimního dne. Stěny byly obložené lakovaným dubem a ověšené tapisériemi s loveckými výjevy. Ve dvou obrovských krbech na protilehlých stranách dlouhého sálu hořela polena. Na galerii probíhající kolem tří ze čtyř stěn vyhrávala čile kapela, kterou slyšel už cestou. Vysoko na čtvrté stěně visel portrét otce hraběte Swithina držícího berlu jako odznak moci.

Někteří hosté ve skupinách po osmi tančili s vervou jakýsi venkovský tanec, drželi se za ruce a vytvářeli otáčející se kruhy, pak se zastavovali a jen hopsali dovnitř kruhu a zase ven. Ostatní si v hloučcích povídali, zvyšovali hlasy, aby přehlušili hudbu a dupání tanečníků. Ned se chopil dřevěného poháru horkého jablečného vína a rozhlédl se po sále.

Jedna skupina stála rezervovaně opodál tančících: majitel lodi Philbert Cobley a jeho rodina, všichni v šedém a černém oblečení. Kingsbridgeští protestanti byli polotajná skupina: každý věděl, že tu jsou, a mohl tušit, co jsou zač, ale otevřeně se jejich existence nebrala na vědomí – trochu to připomíná napůl skrytou komunitu mužů, kteří milují muže, pomyslel si Ned. Protestanti se ke své víře nehlásili, protože pak by byli mučeni, dokud by se svého přesvědčení nezřekli, nebo upáleni, kdyby se ho zříct odmítli. Na dotaz, v co věří, odpovídali vyhýbavě. Navštěvovali katolické bohoslužby, jak jim přikazoval zákon. Využívali však každé příležitosti, aby vznášeli námitky proti necudným písničkám, šatům odhalujícím ňadra a opilým kněžím. A proti nevýraznému oblečení žádný zákon neexistoval.

Ned znal skoro každého v sále. Mladší hosté byli chlapci, se kterými chodil do kingsbridgeské střední školy, a dívky, které tahal za vlasy po nedělní bohoslužbě. Starší generaci místní smetánky znal stejně dobře z jejich častých návštěv v matčině domě.

Při hledání Margery padlo jeho oko na neznámého muže, skoro čtyřicátníka s dlouhým nosem, ustupujícími hnědými vlasy a vousem pečlivě sestřiženým do módního špičatého tvaru. Byl menší a šlachovitý a na sobě měl tmavočervený plášť neokázale přepychový. Rozmlouval s hrabětem Swithinem a sirem Reginaldem Fitzgeraldem a Neda udeřil do očí postoj obou místních magnátů. Očividně neměli tohoto váženého hosta v oblibě – Reginald se zakláněl se založenými pažemi, Swithin stál rozkročený s rukama v bocích –, přesto mu pozorně naslouchali.

Hudebníci zakončili skladbu ryčnou fanfárou a Ned v poměrném tichu oslovil Daniela, syna Philberta Cobleyho, tlustého chlapce s bledým kulatým obličejem, o několik let mladšího, než je on sám. „Kdo je to?“ zeptal se a ukázal na cizího muže v červeném plášti.

„Sir William Cecil. Je to správce majetku princezny Alžběty.“ Alžběta Tudorovna byla mladší nevlastní sestra královny Marie. „O Cecilovi jsem už slyšel. Nebyl nějakou dobu státním sekretářem?“

„To je pravda.“

V té době byl Ned příliš mladý, takže politiku nijak pozorně nesledoval, ale pamatoval si, že matka zmiňovala Cecilovo jméno s obdivem. Cecil nebyl podle gusta Marie Tudorovny dost katolický, a jakmile se stala královnou, zbavila se ho, a proto nyní zastával méně velkolepé místo; dohlížel na Alžbětiny finance.

Co tu tedy pohledává?

Nedova matka bude chtít o Cecilovi vědět. Každý návštěvník jí přinášel nějaké zprávy a Alice byla zprávami posedlá. Vždy učila své syny, že informace mohou přinést člověku bohatství – nebo ho zachránit před zkrachováním. Jenže jak se Ned rozhlížel po Alici, padl jeho zrak na Margery, a on na Williama Cecila okamžitě zapomněl.

Lekl se, jak Margery vypadá. Jako by zestárla o pět let, ne jen o jeden rok. Kudrnaté tmavohnědé vlasy měla složitě vyčesané a zkrášlené mužskou čapkou s elegantním pérem. Malý bílý krejzlík kolem krku jako by jí rozsvěcoval obličej. Byla malá, ale nikoli hubená, a módně tuhý živůtek modrých sametových šatů ani zdaleka neskrýval její půvabně zaoblenou postavu. Usmívala se, zvedala obočí, skláněla hlavu a hrála překvapení, údiv, výsměch i potěšení, jedno po druhém. Ned si záhy uvědomil, že jen civí, stejně jako to dělal v minulosti. Chvíli mu připadalo, že v místnosti není nikdo jiný.

Probral se z transu a prodíral se davem k ní.

Spatřila ho přicházet. Obličej se jí rozzářil radostí, což ho potěšilo; vzápětí se to však změnilo a její tvář se rychleji než počasí za jarního dne zasmušila obavami. Jak se k ní blížil, Margeryiny oči se rozšířily strachem a zdálo se, že ho vybízí, aby šel pryč. On toho však nedbal. Musí s ní mluvit.

Otevřel ústa, ale ona promluvila dřív. „Následuj mě, až začnou hrát lov na jelena,“ vybídla ho tiše. „Teď nic neříkej.“

Lov na jelena byla hra na schovávanou, kterou s oblibou hrávali mladí lidé při různých oslavách. Neda její návrh naplnil optimismem. Nebyl však ochotný od ní odejít, aniž mu odpoví na pár otázek. „Miluješ Barta Shiringa?“ zeptal se.

„Ne! Teď jdi pryč – promluvíme si později.“

Ned byl nadšený, ale ještě neskončil. „Vezmeš si ho?“

„Nevezmu, dokud budu mít tolik dechu, abych mu řekla: jdi k čertu.“ Ned se usmál. „Dobrá, teď dokážu být trpělivý.“ Šťastný odešel pryč.

Rollo znepokojeně sledoval krátký rozhovor své sestry a Neda Willarda. Netrval dlouho, ale byl bezesporu vášnivý. Rollovy obavy vzrostly. Včera poslouchal za dveřmi knihovny, když Margery dostávala od otce výprask, a souhlasil s matkou, že Margery bude v důsledku trestu ještě vzpurnější.

Nechtěl, aby si sestra vzala Neda. Rollo odjakživa Neda nesnášel, ale to bylo to nejmenší. Významnější roli hrálo, že Willardovi projevují shovívavost k protestantství. Edmund Willard byl docela spokojený, když se král Jindřich obrátil proti katolické církvi. Nelze popřít, že nevypadal nikterak znepokojeně, ani když královna Marie tento proces zvrátila – ovšem i tohle Rolla pohoršovalo. Nesnášel lidi, kteří berou náboženství na lehkou váhu. Autorita církve by jim měla být vším.

Skoro stejně podstatné bylo, že sňatek s Nedem Willardem by nikterak nenapomohl prestiži Fitzgeraldových: přinesl by pouze spojenectví mezi dvěma prosperujícími obchodními rodinami. Bart Shiring by je však pozvedl do řad aristokracie. Pro Rolla znamenala prestiž rodiny Fitzgeraldových víc než cokoli kromě vůle Boží.

Tanec skončil a hraběcí sluhové přinesli do sálu podstavce a stolní desky a velký stůl ve tvaru T s kratší stranou na jednom konci místnosti, zatímco delší strana se táhla až k jejímu opačnému konci; pak začali prostírat. Svou práci vykonávají poněkud ledabyle, pomyslel si Rollo, když si všiml, jak bez ladu a skladu pohazují na bílý ubrus keramické poháry a bochníky chleba. To proto, že tady nebyla žádná žena, která by se starala o domácnost: hraběnka před dvěma lety zemřela a Swithin se stále ještě znovu neoženil.

Na Rolla promluvil jeden sluha. „Váš otec vás žádá, abyste za ním přišel, pane Fitzgeralde. Je v hraběcím salonku.“

Odvedl Rolla do vedlejší místnosti s psacím stolem a policí plnou účetních knih, kde hrabě Swithin zřejmě spravoval své obchodní záležitosti.

Swithin seděl v obrovském křesle, které vypadalo skoro jako trůn. Byl vysoký a pohledný jako Bart, i když po mnoha letech dobrého jídla a hojného pití ztloustl v pase a zbrunátněl mu nos. Před čtyřmi lety přišel v bitvě u Hartley Wood o většinu prstů na levé ruce. Tuto vadu na kráse se nepokoušel nijak skrývat – ve skutečnosti se zdálo, že je na své zranění pyšný.

Rollův otec sir Reginald seděl vedle Swithina, štíhlý a pihovatý, jako leopard vedle medvěda.

Byl tu i Bart Shiring a k Rollovu zděšení také Alice a Ned Willardovi.

William Cecil seděl na nízké stoličce před těmito šesti místními lidmi a navzdory symbolice rozsazení měl Rollo pocit, že Cecil setkání řídí.

„Nebude vám vadit, když se k nám připojí můj syn?“ zeptal se Reginald Cecila. „Je na univerzitě v Oxfordu a studoval práva u londýnských právníků.“

„Jsem rád, že tu mám mladší generaci,“ odpověděl přívětivě Cecil.

„I já s sebou obvykle beru syna, třebaže mu je teprve šestnáct – čím dříve začínají, tím rychleji se učí.“

Rollo si Cecila pozorně prohlížel a povšiml si, že má na pravé tváři tři bradavice a že mu hnědý vous začíná šedivět. Za vlády Eduarda VI. býval mocným dvořanem – a to mu ještě nebylo ani třicet –, a třebaže mu teprve táhlo na čtyřicet, vyzařovala z něj jakási sebejistá moudrost, jakou by se mohl vyznačovat mnohem starší muž.

Hrabě Swithin se netrpělivě zavrtěl. „Ve velké síni mám stovku hostů, sire Williame. Měl byste mi radši povědět, co máte na srdci tak důležitého, že mě kvůli tomu odvádíte od mé oslavy.“

„Hned, můj pane,“ odpověděl Cecil. „Královna není těhotná.“ Překvapený Rollo zděšeně zabručel.

Královna Marie a král Filip zoufale toužili po dědicích svých dvou korun, Anglie a Španělska. Netrávili spolu však skoro žádný čas, protože měli plné ruce práce s vládnutím ve svých od sebe tak vzdálených královstvích. Proto se v obou zemích zaradovali, když Marie oznámila, že v březnu očekává miminko. Něco se zřejmě pokazilo.

„Tohle se už jednou stalo,“ poznamenal zasmušile Rollův otec sir Reginald.

Cecil přikývl. „Je to její druhé falešné těhotenství.“

Swithin vypadal zmateně. „Falešné?“ podivil se. „Co máte na mysli?“

„Žádný potrat nebyl,“ odpověděl Cecil vážně.

„Chce dítě tak moc, že přesvědčí sama sebe, že ho čeká, i když tomu tak není,“ vysvětlil mu Reginald.

„Rozumím,“ povzdechl si Swithin. „Ženská hloupost.“

Alice Willardová si při této poznámce opovržlivě odfrkla, ale Swithin byl duchem nepřítomný.

„Nyní musíme čelit tomu, že naše královna pravděpodobně nikdy dítě neporodí,“ dodal Cecil.

Rollovi v mysli vytanuly všemožné důsledky. Toužené dítě ultrakatolické královny Marie a stejně zbožného krále Španělska by bylo vychovávané přísně katolicky a dalo by se spolehnout na to, že bude napomáhat takovým rodinám, jako jsou Fitzgeraldovi. Jestliže však Marie zemře bez dědice, pak tato jistota končí.

Cecil si tohle domyslel už dávno, usoudil Rollo. „Přechod k novému panovníkovi je pro každou zemi obdobím nebezpečí,“ pokračoval Cecil. Rollo musel potlačit pocit paniky. Anglie by se mohla vrátit k protestanství – a všechno, čeho rodina Fitzgeraldových v posledních pěti letech dosáhla, by přišlo vniveč.

„Chci plánovat hladké nástupnictví, bez jakéhokoli krveprolití,“ zdůraznil Cecil uvážlivě. „Jsem tu, abych si promluvil s vámi, třemi mocnými provinčními vůdci – místním hrabětem, kingsbridgeským starostou a přední obchodnicí z tohoto města –, a abych vás požádal o pomoc.“

Zdánlivě promlouval jako svědomitý služebník, který pečlivě plánuje, ale Rollovi už bylo jasné, že je to ve skutečnosti nebezpečný revolucionář.

„A jak bychom vám mohli pomoct?“ zeptal se Swithin.

„Tím, že přislíbíte podporu mé paní, Alžbětě.“

„Vy se domníváte, že Alžběta je dědička trůnu?“ pronesl vyzývavě Swithin.

„Jindřich VIII. zanechal tři děti,“ vysvětlil pedantsky Cecil. „Jeho syn Eduard VI., chlapecký král, zemřel dřív, než mohl zplodit dědice, takže královnou se stala Jindřichova starší dcera Marie Tudorovna. Tato logika je nepopiratelná. Jestliže královna Marie zemře bezdětná jako král Eduard, je příští v nástupnické linii na trůn zcela zřejmě Jindřichova druhá dcera Alžběta Tudorovna.“

Rollo usoudil, že je čas, aby promluvil. Tento nebezpečný nesmysl nelze nechat projít bez povšimnutí, a on je tu jediný přítomný právník. Snažil se mluvit stejně klidně a racionálně jako Cecil, ale navzdory úsilí slyšel ve svém hlase poplašný tón. „Alžběta je nelegitimní!“ prohlásil.

„Jindřich si její matku nikdy skutečně nevzal. K rozvodu s jeho předchozí manželkou papež nedal souhlas.“

„Bastardi nemůžou dědit majetek či tituly – to ví každý,“ dodal Swithin. Rollo sebou trhl. Nazývat Alžbětu bastardem byla vůči jejímu rádci zbytečná neomalenost. Sprosté chování bylo pro Swithina bohužel typické. Jenže Rollo cítil, že znepřátelit si rozvážného Cecila je neuvážené. Ten muž nemusí být možná v přízni, ale přesto z jeho osobnosti vyzařuje klidná síla.

Cecil to hulvátství ponechal bez povšimnutí. „Rozvod byl ratifikován anglickým parlamentem,“ trval zdvořile na svém.

„Alžběta prý má protestantské sklony,“ poznamenal Swithin. Tohle je jádro problému, pomyslel si Rollo.

Cecil se usmál. „Mnohokrát mi řekla, že kdyby se měla stát královnou, bylo by jejím největším přáním, aby žádný Angličan nepřišel o život kvůli své víře.“

„To je dobré znamení,“ promluvil Ned Willard. „Nikdo nechce vidět další lidi upalované u kůlu.“

Tohle je pro Willardovy typické, pomyslel si Rollo: pro klidný život cokoli.

Swithina taková vyhýbavá řeč popudila úplně stejně. „Takže katolička, nebo protestantka?“ zavrčel. „Musí být jedno, nebo druhé.“

„Naopak,“ odpověděl Cecil. „Jejím krédem je snášenlivost.“ Swithina to pobouřilo. „Snášenlivost?“ pronesl opovržlivě. „S kacířstvím? S rouháním? S bezbožností?“

Podle Rollova mínění se Swithin rozhořčil oprávněně, ovšem žádný právní argument to nenahradilo. Katolická církev měla svůj vlastní názor na to, kdo má být příštím anglickým panovníkem. „V očích světa je pravým dědicem trůnu druhá Marie, královna Skotska.“

„To rozhodně nikoli,“ namítl Cecil, který tohle zcela jasně očekával.

„Marie Stuartovna je pouhá praneteř krále Jindřicha VIII., zatímco Alžběta Tudorovna je jeho dcera.“

„Jeho nelegitimní dcera.“

„Viděl jsem Marii Stuartovnu, když jsem byl v Paříži,“ ozval se znovu Ned Willard. „Nemluvil jsem s ní, ale nacházel jsem se v jednom otevřeném sále paláce Louvre, když zrovna procházela kolem. Je vysoká a krásná.“

„Co to má s tím vším společného?“ osopil se na něj netrpělivě Rollo.

Ned pokračoval. „Je jí patnáct let.“ Pohlédl tvrdě na Rolla. „Stejně jako tvojí sestře Margery.“

„To je úplně mimo –“

Ned zvýšil hlas, aby přehlušil přerušení. „Někteří lidé si myslí, že patnáctiletá dívka je příliš mladá na to, aby si mohla vybrat manžela, natož aby vládla nějaké zemi.“

Rollo se prudce nadechl a jeho otec rozhorleně zamručel. Cecil svraštil čelo, bezpochyby si uvědomil, že Nedova slova mají nějaký zvláštní význam, který nezasvěcenému zůstává skrytý.

„Říkali mi, že Marie mluví francouzsky a skotsky, ale anglicky skoro vůbec.“

„Takové úvahy nemají žádnou právní váhu,“ mávl rukou Rollo.

Ned se nedal. „Jenže je tu něco horšího. Marie se zasnoubila a má si brát prince Františka, dědice francouzského trůnu. Lidem v Anglii se nelíbí manželství současné královny s králem Španělska a ke královně, která se provdá za krále Francie, se budou chovat ještě odmítavěji.“

„Taková rozhodnutí nepřijímá anglický lid,“ odsekl Rollo.

„Přesto tam, kde vzniknou pochybnosti, může dojít k rozbrojům, a pak můžou lidé taky popadnout kosy a sekery a dát své mínění najevo.“

„A přesně tomuhle se snažím zabránit,“ vmísil se Cecil.

Tohle je skutečně hrozba, zaznamenal Rollo rozhněvaně; ovšem dříve než to stačil vyslovit, promluvil znovu Swithin. „Jaká vůbec osobně je tahle dívka, ta Alžběta? Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

Rollo se podrážděně zamračil, že někdo odvádí pozornost od otázky legitimnosti, ale Cecil ochotně odpověděl. „Je to nejvzdělanější žena, jakou jsem kdy poznal. Může rozmlouvat latinsky stejně snadno jako anglicky, mluví také francouzsky, španělsky a italsky, píše řecky. Není považována za velkou krasavici, ale muže umí okouzlit natolik, že si myslí, že je nádherná. Po svém otci králi Jindřichovi zdědila silnou vůli. Bude z ní rozhodná panovnice.“

Cecil je do ní očividně zamilovaný, pomyslel si Rollo; ale to ještě nebylo to nejhorší. Alžbětini protivníci musejí spoléhat na právně pedantské argumenty, protože jinak se skoro nemají čeho chytit. Zdálo se, že Alžběta je dost stará, dost moudrá a dost rozhodná, aby mohla Anglii vládnout. Možná je protestantka, ale je také příliš chytrá, než aby to dávala najevo, a oni žádný důkaz nemají.

Vyhlídka na protestantskou královnu Rolla vyděsila. Katolické rodiny by u ní určitě upadly v nemilost. Fitzgeraldovi by se třeba nemuseli společensky pozvednout.

„Kdyby se měla vdát za silně katolického manžela, který by ji dokázal udržet na uzdě, byla by možná přijatelnější,“ usoudil Swithin; chlípně se zahihňal a Rollo musel potlačit pocit zamrazení. Swithina bezpochyby vzrušilo pomyšlení na princeznu drženou na uzdě.

„Budu to mít na paměti,“ utrousil suše Cecil. Zazněl zvon oznamující hostům, že mají zaujmout svá místa u stolu, a Cecil se zvedl. „Nežádám nic víc, než abyste nečinili kvapné úsudky. Dejte princezně Alžbětě příležitost.“

Reginald a Rollo se zdrželi vzadu, zatímco ostatní z místnosti odešli.

„Myslím, že jsme mu to vyjasnili,“ zachechtal se Reginald.

Rollo zavrtěl hlavou. Někdy si přál, aby otec uvažoval trochu chytřeji.

„Cecil věděl, už než sem šel, že loajální katolíci jako ty a Swithin se nikdy nezavážou k podpoře Alžběty.“

„To je nejspíš pravda,“ přisvědčil Reginald. „Když nic jiného, tak informovaný je určitě dobře.“

„A je to očividně chytrý člověk.“

„Tak proč je ale tady?“

„Přemýšlel jsem o tom,“ odpověděl Rollo, „a řekl bych, že přišel vyhodnotit sílu svých nepřátel.“

„Hm,“ zamručel otec. „Tohle mě vůbec nenapadlo.“

„Pojďme na večeři,“ vybídl ho Rollo.

Ned byl po celou dobu hostiny neklidný. Nemohl se dočkat, až všichni dojedí a dopijí a vypukne hra lov na jelena. Jenže zrovna když se odnášely ze stolu zbytky moučníků, zachytil pohled matky, která ho vyzývala, aby za ní přišel.

Už předtím si všiml, že je hluboce pohroužená do rozhovoru se sirem Williamem Cecilem. Alice Willardová byla energická, baculatá žena, oblečená v drahých šatech z kingsbridgeského šarlatu vyšívaných zlatou nití a na krku jí visel medailonek s Pannou Marií, který měl odvrátit obviňování z protestantství. Ned byl v pokušení předstírat, že si jejího pokynu nevšiml. Hra začne, jakmile se sklidí ze stolů, a její účastníci se už připravovali. Ned si nebyl jistý, co má Margery v úmyslu, ale ať už je to cokoli, on hru nehodlá prošvihnout. Ovšem jeho matka umí nejen milovat, je i přísná a žádnou neposlušnost by netolerovala; šel proto k ní.

„Sir William ti chce položit pár otázek,“ oznámila mu.

„Je mi ctí,“ přikývl zdvořile Ned.

„Chtěl bych se dozvědět něco o Calais,“ začal Cecil. „Vyrozuměl jsem, že jste se odtamtud právě vrátil.“

„Odjel jsem týden před Vánocemi a sem jsem dorazil včera.“

„Vám a vaší matce nemusím říkat, jak životně důležité je to město pro anglický obchod. A skutečnost, že vládneme malé části Francie, je věc národní hrdosti.“

Ned přikývl. „A samozřejmě velké rozmrzelosti pro Francouze.“

„Jaká je nálada tamější anglické komunity?“

„Dobrá,“ odpověděl Ned, ale vzápětí si začal dělat starosti. Cecil ho nezpovídá z pouhé zvědavosti: má k tomu nějaký důvod. A když o tom teď Ned přemýšlel, povšiml si, že matka vypadá zachmuřeně. Přesto pokračoval. „Když jsem odjížděl, stále ještě se radovali ze srpnové porážky Francouzů u Saint-Quentinu. Vzbudilo to v nich pocit, že válka mezi Anglií a Francií je nijak nepostihne.“

„To bylo možná příliš sebejisté,“ zamumlal Cecil.

Ned se zamračil. „Calais je obklopeno pevnostmi: Sangatte, Fréthun, Nielles –“

Cecil ho přerušil. „A kdyby ty pevnosti padly?“

„Ve městě je tři sta sedm kanonů.“

„Máte dobrou hlavu na detaily. Dokážou však obyvatelé vydržet obléhání?“

„Mají potraviny na tři měsíce.“ Ned si před odjezdem tato fakta ověřil, protože věděl, že matka bude očekávat podrobnou zprávu. Obrátil se teď na matku. „Co se stalo, mami?“

„Prvního lednového dne dobyli Francouzi Sangatte,“ odpověděla Alice.

Neda to vyděsilo. „Jak se to mohlo stát?“

Na tuto otázku odpověděl Cecil. „Francouzská armáda se ve velkém utajení shromáždila v nedalekých městech. Útok posádku v Calais překvapil.“

„Kdo vede francouzská vojska?“

„František , vévoda z Guise.“

„Řečený Zjizvený!“ zvolal Ned. „Ten je úplná legenda.“ Vévoda byl největším francouzským vojevůdcem.

„Touto dobou musí být město v obležení.“

„Ale ještě nepadlo.“

„Pokud je nám známo, ale moje nejnovější zprávy jsou pět dní staré.“ Ned se znovu obrátil na Alici. „Od strýčka Dicka žádná zpráva?“ Alice zavrtěla hlavou. „Z obleženého města se žádný vzkaz nedostane.“

Ned pomyslel na své tamní příbuzné: tetu Blanche, která je mnohem lepší kuchařka než Janet Fifeová, i když tohle Ned nikdy Janet neřekne; bratrance Albina, který je stejně starý jako on a naučil ho francouzská slovíčka pro intimní části těla a další věci, o kterých je lepší nemluvit; a zamilovanou Thérèse. Přežijí?

„Skoro všechno, co máme, se nachází v Calais,“ dodala tiše Alice.

Ned se zamračil. Je to možné? „Copakmy nemáme žádný náklad na cestě do Sevilly?“ zeptal se.

Ve španělském přístavu Seville se soustřeďovala výroba zbraní krále Filipa a on nenasytně prahl po dodávkách kovu. Syn bratrance Nedova otce Carlos Cruz nakupoval vše, co Alice mohla poslat, a hned to přeměňoval v kanony a dělové koule pro nikdy nekončící španělské války. Nedův bratr Barney žil v Seville, kde pracoval u Carlose a učil se poznávat i další stránky rodinného obchodování, jako to dělal Ned v Calais. Cesta po moři však byla dlouhá a riskantní a lodě se tam posílaly, jenom když byly mnohem bližší sklady v Calais plné.

Alice odpověděla na Nedovu otázku. „Ne. V tuto chvíli nemáme žádné lodě na cestě do Sevilly ani z ní.“

„Takže jestliže ztratíme Calais…“

„Přijdeme skoro o všechno.“

Ned si myslel, že obchodu rozumí, ale neuvědomil si, že může tak rychle zkrachovat. Cítil se teď jako tenkrát, kdy jeho spolehlivý kůň klopýtl, podklouzl pod ním a on ztratil rovnováhu v sedle. Byla to náhlá připomínka skutečnosti, že život je nepředvídatelný.

Zazněl zvon ohlašující začátek hry. „Děkuju vám za informace, Nede,“ usmál se Cecil. „Mladí muži obvykle nebývají tak přesní.“

Nedovi to zalichotilo. „Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct.“ Kolem procházela Ruth, hezká zlatovlasá sestra Dana Cobleyho.

„Pojď už, Nede, lov na jelena začíná,“ vyzvala ho.

„Už jdu,“ odpověděl, ale ani se nepohnul. Cítil se rozpolcený. Zoufale toužil promluvit si s Margery, ale po takovéto zprávě neměl na hru náladu. „Nejspíš nic dělat nemůžeme,“ řekl matce.

„Jen čekat na další informace – a může trvat dlouho, než nějaké přijdou.“

Na chvíli zavládlo stísněné ticho. „Mimochodem,“ ozval se náhle Cecil, „hledám někoho, kdo by mi pomáhal při práci pro lady Alžbětu, mladého muže, který by žil v paláci v Hatfieldu jako jeden z jejího personálu a jednal by v mém zastoupení, když musím odcestovat do Londýna nebo kamkoli jinam. Vím, Nede, že vám je určeno pracovat s matkou v rodinném obchodu, ale kdybyste náhodou věděl o nějakém mladíkovi, který je trochu jako vy, inteligentní, spolehlivý a všímavý na detaily… dejte mi vědět.“

Ned přikývl. „Samozřejmě.“ Tušil, že Cecil ve skutečnosti tu práci nabízí jemu.

„Musel by sdílet Alžbětin tolerantní postoj k náboženství,“ pokračoval Cecil. Královna Marie Tudorovna upálila stovky protestantů u kůlu. Ned rozhodně je takový člověk, jak si Cecil určitě uvědomil v hraběcí knihovně při polemice o následnictví trůnu. Miliony Angličanů byly zajedno: ať už katolíci, nebo protestanti, krveprolití už měli dost.

„Alžběta mi mnohokrát opakovala, že kdyby se měla stát královnou, je jejím největším přáním, aby už žádný Angličan nepřišel o život kvůli svým názorům,“ pokračoval Cecil. „Myslím, že to je ideál, který si zaslouží, aby se v něj věřilo.“

Alice vypadala poněkud dotčeně. „Jak říkáte, sire Williame, moji synové jsou předurčeni pro práci v rodinném obchodě. Teď už běž, Nede.“

Ned se otočil a rozhlížel se po Margery.

Hrabě Swithin najal společnost kočovných herců a ti nyní u jedné z dlouhých stěn velkého sálu stavěli zvýšené pódium. Zatímco je Margery pozorovala, zastavila se vedle ní lady Brecknocková a sledovala je také. Susannah Brecknocková, přitažlivá třicátnice s vřelým úsměvem, byla sestřenice hraběte Swithina a častá návštěvnice Kingsbridge, kde měla dům. Margery se s ní seznámila už dříve a připadala jí milá a ne příliš okázalá. Jeviště postavili z prken na sudech. „Vypadá to trochu vachrlatě,“ poznamenala Margery.

„Přesně to si myslím taky!“ přisvědčila Susannah.

„Nevíte, co budou hrát?“

„Život Máří Magdaleny.“

„Ach!“ Máří Magdalena byla patronka prostitutek. Kněží to vždy uváděli na pravou míru slovy: „Napravených prostitutek,“ ale světice budící silnou zvědavost tím fascinovat nijak nepřestávala. „Copak to jde? Všichni herci jsou přece muži.“

„Ty jsi tu hru ještě neviděla?“

„Takhle ne, s jevištěm a profesionálními herci. Viděla jsem jen různá procesí a živé obrazy.“

„Ženské postavy vždycky hrají muži. Ženám hrát nedovolují.“

„Proč ale?“

„Hm, domnívám se, že je to proto, že jsme nižší bytosti, tělesně slabé a intelektuálně mdlé.“

Margery měla Susannah ráda pro její sarkastické poznámky a otevřenost, s jakou mluvila. Většina dospělých odpovídala na nepříjemné otázky prázdnými frázemi, ale u Susannah se člověk mohl spolehnout, že řekne čistou pravdu. Povzbuzená Margery vyhrkla, co měla na mysli.

„Nutili vás, abyste si vzala lorda Brecknocka?“ Susannah zvedla obočí.

Margery si okamžitě uvědomila, že přestřelila. „Moc se omlouvám,“ vybreptla rychle. „Nemám právo se vás na to ptát, prosím, odpusťte mi.“ Do očí jí vhrkly slzy.

Susannah pokrčila rameny. „Právo klást mi takovou otázku rozhodně nemáš, ale já jsem nezapomněla, jaké to je, když je člověku patnáct.“ Ztišila hlas. „Koho chtějí, aby sis vzala?“

„Barta Shiringa.“

„Ach bože, děvenko nešťastná,“ zaúpěla, třebaže Bart byl její bratranec z druhého kolena. Její soucit způsobil, že se Margery litovala ještě víc. Susannah chvíli přemýšlela. „Není žádné tajemství, že moje manželství bylo dohodnuté, ale nikdo mě nenutil,“ řekla. „Seznámila jsem se s ním a zalíbil se mi.“

„Milujete ho?“

Opět zaváhala a Margery bylo jasné, že se Susannah zmítá mezi diskrétností a soucitem. „Na to bych odpovídat neměla.“

„Ne, ovšemže ne – znovu se omlouvám.“

„Jenže vidím, že se trápíš, a tak se ti svěřím, když mi slíbíš, že nikdy nebudeš opakovat, co ti povím.“

„Slibuju.“

„Brecknock a já jsme přátelé,“ pokračovala. „Je na mě hodný a já dělám všechno, co můžu, abych mu vyhověla. A máme čtyři báječné děti. Jsem šťastná.“ Odmlčela se a Margery čekala na odpověď na svou otázku. Nakonec se jí dočkala. „Ale vím, že existuje jiné štěstí, šílená extáze, kdy někoho zbožňuješ a on zase zbožňuje tebe.“

„Ano!“ Margery byla tak ráda, že jí Susannah porozuměla.

„Tohle mimořádné štěstí není dopřáno každému z nás,“ dodala Susannah vážně.

„Ale mělo by!“ Margery nesnesla pomyšlení, že by někomu měla být upřena láska.

Chvíli se zdálo, že Susannah není schopná promluvit. „Možná,“ pronesla tiše. „Možná.“

Margery pohlédla přítelkyni přes rameno a spatřila přicházejícího Neda v zeleném francouzském dubletu. Susannah se otočila za jejím pohledem. „Ty chceš Neda Willarda?“ zeptala se chápavě.

„Ano.“

„Dobrá volba. Je sympatický.“

„Je báječný.“

Susannah se smutně usmála. „Doufám, že ti to vyjde.“

Ned se jí uklonil, ona mu odpověděla kývnutím, ale pak odešla.

Jeden kout místnosti herci oddělovali závěsem. „K čemu si myslíš, že to asi je?“ zeptala se Margery Neda.

„Myslím, že si za závěsem budou oblékat kostýmy.“ Ztlumil hlas.

„Kde si můžeme promluvit? Už nedokážu čekat moc dlouho.“

„Hra každou chvílí začne. Prostě mě následuj.“

Donala Glostera, pohledného zaměstnance Philberta Cobleyho, vybrali za lovce. Měl vlnité černé vlasy a smyslný pohled. Margery nepřitahoval – byl příliš slabý –, ale byla si jistá, že některé dívky budou doufat, že je najde.

New Castle se jevil jako skvělé místo pro tuto hru. Nacházelo se tu víc tajných míst než v králičí kolonii. V části, kde se nové sídlo napojovalo na starý zámek, byla spousta podivných komor, neočekávaných schodišť, výklenků ve zdech a místností nezvyklých tvarů. Tohle byla dětská hra a Margery se ještě jako malá divila, proč ji tak rádi hrají i devatenáctiletí. Nyní pochopila, že hra poskytuje dospívající mládeži příležitost k vzájemnému líbání a muchlování.

Donal zavřel oči, začal odříkávat latinsky Otčenáš a všichni mladí se rozběhli poschovávat.

Margery už věděla, kam půjde, protože předem prozkoumala různé skrýše, aby se ujistila, že bude mít k rozhovoru s Nedem skutečně soukromí. Vyšla z haly a rozlétla se chodbou k místnostem starého zámku; věřila, že ji Ned následuje. Na konci chodby prošla dveřmi.

Letmo se ohlédla a spatřila Neda – ale bohužel i několik dalších.

Tohle byla otrava: chtěla ho mít jen pro sebe.

Prošla malým skladištěm a vyběhla po točitém schodišti s kamennými schody a vzápětí zase seběhla o patro níž. Slyšela ostatní za sebou, ale teď jim zmizela z dohledu. Odbočila do chodby, o které věděla, že je slepá. Osvětlovala ji jediná svíčka v držáku na zdi. V půli chodby se nacházel obrovský krb: středověká pekárna, která se už dávno nepoužívala a jejíž komín zničili při stavbě nového sídla. Hned vedle se za kamenným pilířem skrývala dvířka, v přítmí skutečně neviditelná. Margery vklouzla do pece a sukně vtáhla za sebou. Bylo tu překvapivě čisto, což zaznamenala už při předchozí prohlídce. Dvířka téměř úplně zavřela a úzkou štěrbinou vykukovala ven.

Ned se přiřítil chodbou těsně následován Bartem a pak hezkou Ruth Cobleyovou, která měla patrně na Barta zálusk. Margery zklamaně zaúpěla. Jak má oddělit Neda od ostatních? Prolétli kolem pece, dvířek si ani nepovšimli. Chvíli poté narazili na neprůchodný konec chodby a vraceli se v opačném pořadí: Ruth, pak Bart a nakonec Ned.

Margery ucítila svou šanci.

Bart a Ruth zmizeli z dohledu a Margery sykla: „Nede!“ Zastavil se a zmateně se rozhlédl.

Otevřela dvířka pece dokořán. „Sem!“

Nebylo zapotřebí pobízet ho dvakrát. Vmáčkl se dovnitř k ní a Margery dvířka zavřela.

Byla tu tma jako v hrobě, ale leželi proti sobě tak, že se dotýkali celými těly. Políbil ji.

Polibek mu hladově oplatila. Ať se děje cokoli, Ned ji stále miluje a na ničem jiném jí v tuto chvíli nezáleželo. Dlouho měla strach, že na ni v Calais zapomene. Myslela si, že se seznámí s francouzskými dívkami, které budou světaznalejší a více vzrušující než malá Marge Fitzgeraldová z Kingsbridge. Ale to se nestalo; poznala to z toho, jak ji objímal, líbal a laskal. Radostí bez sebe mu uchopila hlavu, otevřela ústa jeho jazyku a prohnula se v zádech.

Převalil se na ni. V tu chvíli by se mu ochotně otevřela a nechala ho, aby ji připravil o panenství; jenže něco se stalo. Ozvalo se bouchnutí, jako by nohou na něco narazil, a pak zvuk připomínající pád dřevěné desky na podlahu; a Margery náhle uviděla kolem sebe stěny pece.

Oba se polekali natolik, že ustrnuli a vzhlédli. Pochopili, že zadní část pece odpadla. Zřejmě byla napojena na jiný prostor, nejasně osvícený, a Margery si rozechvěle uvědomila, že tam možná jsou lidé, kteří vidí, co tady s Nedem provádějí. Posadila se zpříma a vykoukla tou dírou ven.

Nikoho neviděla. Jenom zeď s úzkým vysokým okénkem, kterým dovnitř pronikalo poslední odpolední světlo. Malý prostor za starou pecí prostě uzavírala stavba nového domu. Nevedl nikam: jediný přístup představovala pec. Na podlaze leželo prkno, které tu díru určitě uzavíralo, dokud do něj Ned ve svém vzrušení nekopl. Margery zaslechla hlasy, ale ty přicházely z venkovního nádvoří. Oddechla si: nikdo je nezahlédl.

Proplazila se dírou a v malém prostoru se postavila. Ned ji následoval. Rozhlédli se zvědavě kolem sebe. „Tady bychom mohli zůstat věčně,“ poznamenal Ned.

To přivedlo Margery zpátky do reality a ona si uvědomila, že moc nechybělo a mohla spáchat smrtelný hřích. Touha ji málem připravila o schopnost rozlišovat mezi správným a špatným. Naštěstí tomu unikla.

Měla v úmyslu přivést sem Neda, aby si s ním mohla promluvit, ne se líbat. „Nede, oni chtějí, abych si vzala Barta. Co budeme dělat?“ vyhrkla.

„To nevím,“ odpověděl Ned.

Rollo si všiml, že Swithin je úplně opilý. Hrabě se s pohárem v pravé ruce sesul do velkého křesla proti jevišti. Mladá služebná mu dolila a on jí při tom zmrzačenou levou rukou pevně sevřel prs. Zaječela hrůzou a odtáhla se; víno rozlila a Swithin se zachechtal.

Na jeviště vystoupil herec a začal odříkávat prolog. Vysvětlil, že když chce vyprávět příběh pokání, je nutné nejprve ukázat hřích, a předem se omluvil, kdyby se to mělo někoho dotknout.

Rollo si povšiml, jak se jeho sestra Margery vplížila do místnosti společně s Nedem Willardem, a nesouhlasně se zamračil. Uvědomil si, že využili hry lov na jelena, aby spolu odešli, a bezpochyby prováděli všemožné neplechy.

Rollo svou sestru nechápal. Náboženství brala velmi vážně, ale pořád byla neposlušná. Jakje to možné? Pro Rolla bylo podřízení se autoritě podstatou náboženství. V tomhle vězela potíž s protestanty: ti si myslí, že mají právo rozhodovat se sami. Ovšem Margery je oddaná katolička. Na jevišti se objevila postava zvaná Nevěra, jasně rozpoznatelná podle nadměrného vyztuženého poklopce. Muž významně mrkal, při mluvení si zakrýval ústa dlaní a rozhlížel se nalevo napravo, jako by se chtěl ujistit, že ho žádná jiná postava potají neodposlouchává. Obecenstvo poznalo přehnanou verzi typu, který všichni znali, a rozesmálo se.

Rolla rozhovor se sirem Williamem Cecilem zneklidnil, ale teď si pomyslel, že možná reagoval přehnaně. Princezna Alžběta patrně bude protestantka, ale dělat si kvůli ní starosti je předčasné: královně Marii Tudorovně je koneckonců teprve jednačtyřicet a až na ta domnělá těhotenství se těší dobrému zdraví – může vládnout ještě celá desetiletí.

Na jevišti se objevila Máří Magdalena. Byla to zcela jasně světice ještě před pokáním. Nakrucovala se v červených šatech, pohrávala si s náhrdelníkem a pomrkávala na Nevěru. Rty měla zmalované červenou barvou.

Rolla to překvapilo, protože si mezi herci žádné ženy nevšiml. A navíc si byl docela jistý, i když ještě nikdy žádnou hru neviděl –, že ženám není dovoleno hrát. Zdálo se, že kočovná společnost se skládá ze čtyř mužů a jednoho asi třináctiletého chlapce. Rollo se na Máří Magdalenu zmateně zamračil: pak mu došlo, že je stejně vysoká a stejně stavěná jako onen chlapec.

Pravda začala docházet i obecenstvu a ozvalo se obdivné i překvapené špitání. Rollo však zaslechl i tiché, avšak zřetelné zvuky protestu, a když se rozhlédl, zjistil, že se ozývají z kouta, kde stál Philbert Cobley s rodinou. Katolíky zanechávaly hry v klidu – za předpokladu, že obsahují nějaké náboženské poselství –, ale někteří ultraprotestanti s nimi nesouhlasili. Chlapec oblečený jako žena bylo něco, co v nich dokázalo vyvolat spravedlivý hněv, zvlášť když se ta ženská postava chovala smyslně. Všichni přihlíželi s kamennou tváří – až na jednu výjimku, jak si Rollo povšiml: Philbertův bystrý mladý zaměstnanec Donal Gloster se od srdce smál jako kdokoli jiný. Rollo a všichni mladí ve městě věděli, že Donal miluje Philbertovu půvabnou dceru Ruth. Proto Rollo také vytušil, že Donal je protestant jen proto, aby získal Ruth.

Na jevišti Nevěra sevřela Máří v náručí a dlouze, chlípně ji políbila. Tohle vyvolalo hurónský smích, řičení a pískot, zejména mladých mužů, kteří si nyní domysleli, že Máří je chlapec.

Jenže Philbert Cobley v tom žádnou legraci nespatřoval. Byl to statný chlapík, malý, ale zavalitý, s řídnoucími vlasy a neupraveným vousem. Teď v obličeji zbrunátněl, mával pěstí a křičel cosi, čemu nebylo rozumět. Nejprve mu nikdo nevěnoval pozornost, ale když herci konečně dlouhý polibek ukončili a smích odezněl, lidé se otočili za zdrojem křiku.

Rollo viděl, že hrabě Swithin si najednou rozruchu povšiml a zatvářil se rozzlobeně. Budou nepříjemnosti, pomyslel si Rollo.

Philbert přestal křičet, řekl něco lidem kolem sebe a zamířil ke dveřím. Jeho rodina vykročila za ním. Donal šel s nimi, ale Rollo si všiml, že vypadá velice zklamaně.

Swithin se zvedl z křesla a vykročil k nim. „Zůstanete na místě!“ zařval. „Nikomu jsem odejít nedovolil!“

Herci se odmlčeli, otočili se a sledovali, co se děje v obecenstvu; tato výměna rolí připadla Rollovi ironická.

Philbert se zastavil, otočil se a křikl zpátky na Swithina: „V tomhle domě sodomského hříchu nezůstaneme!“ Pak znovu vykročil ke dveřím.

„Ty protestantskej náfuko!“ zaječel Swithin a rozběhl se na Philberta.

Swithinův syn Bart se postavil otci do cesty, zvedl chlácholivě ruku a křikl: „Nech je jít, otče, oni za to nestojí.“

Swithin ho mocným máchnutím ruky smetl stranou a vrhl se na Philberta. „Já tě zabiju, přisámbůh!“ Popadl ho za hrdlo a začal ho škrtit. Philbert klesl na kolena, Swithin se nad ním sklonil a navzdory zmrzačené levé ruce svůj stisk ještě zesílil.

Všichni začali okamžitě křičet. Několik mužů a žen tahalo Swithina za rukávy ve snaze odtrhnout ho od Philberta, ale omezoval je strach, aby neublížili hraběti, i když se chystá vraždit. Rollo se držel zpátky, bylo mu jedno, jestli Philbert přežije, nebo zemře.

Jako první rázně zareagoval Ned Willard. Zahákl pravou paži Swithinovi kolem krku a ohbí lokte pod bradou hraběte zvedl nahoru a dozadu. Swithinovi nezbylo než ustoupit a Philbertův krk pustit.

Ned byl vždycky takový, připomněl si Rollo. I jako oprsklý chlapeček ve škole býval Ned úporný rváč ochotný postavit se starším chlapcům a Rollo mu několikrát musel udělit lekci březovou metlou. Potom Ned dozrál a narostly mu tyhle velké ruce a nohy; a třebaže byl pořád menší, než je průměr, větší chlapci se naučili jeho pěsti respektovat.

Ned teď Swithina pustil, rychle odstoupil a znovu splynul s davem. Swithin řvoucí vzteky se otočil na podpatku a pátral po útočníkovi, ale nedokázal ho určit. Rollo tušil, že to možná zjistí, ale do té doby už vystřízliví.

Philbert se zvedl, promnul si krk a odklopýtal ke dveřím, aniž si ho Swithin všiml.

Bart popadl otce za paži. „Pojďme si dát ještě sklenici vína a koukat se na hru,“ navrhl mu. „Za chvilku vstoupí na scénu Chtíč.“

Philbert a jeho doprovod dorazili ke dveřím.

Swithin upřel na Barta dlouhý rozhněvaný pohled. Zdálo se, že zapomněl, na koho se má vztekat.

Cobleyovi vyšli z místnosti a velké dubové dveře se za nimi s prásknutím zabouchly.

„Pokračujte!“ křikl Swithin na herce. A herci začali znovu hrát.

2

Pierre Aumande se živil tím, že zbavoval Pařížany jejich nadměrné hotovosti, což byl úkol snadnější v takové dny jako dnes, kdy něco slavili.

Oslavovala celá Paříž. Francouzská armáda dobyla Calais, vzala si město zpátky od barbarských Angličanů, kteří jim ho před dvěma sty lety nějak ukradli. Ve všech nálevnách hlavního města muži připíjeli na zdraví Zjizveného – vévody z Guise, velkého generála, který odstranil starou skvrnu na národní hrdosti.

Krčma Saint Étienne ve čtvrti zvané Les Halles nebyla žádnou výjimkou. Na jedné straně místnosti hrála skupinka mladých mužů v kostky a pokaždé, když někdo vyhrál, připíjeli Zjizvenému. U dveří stál stůl ozbrojenců, kteří slavili, jako by sami dobyli Calais. V koutě se zpila do bezvědomí jedna prostitutka a vlasy se jí smáčely v louži rozlitého vína na stole.

Pro muže, jako je Pierre, představovaly takové oslavy zlatý důl.

Byl studentem na Sorbonnské univerzitě. Svým kolegům namluvil, že dostává štědrou apanáž od rodičů, kteří žijí v oblasti Champagne. Ve skutečnosti mu otec nedával nic. Matka utratila celoživotní úspory, aby ho vybavila novým oblečením do Paříže, a nyní byla bez peněz. Předpokládalo se, že si Pierre bude na sebe vydělávat stejně jako mnoho studentů nějakou úřednickou prací, třeba jako opisovač právních listin. Jenže Pierrovy velkorysé útraty za velkoměstské radovánky byly hrazeny z jiných zdrojů. Dnes měl na sobě elegantní krátký přiléhavý dublet z modré látky s rozparkem odhalujícím bílou hedvábnou podšívku: na takový kabátec by si nevydělal, ani kdyby rok opisoval dokumenty.

Pozoroval hru v kostky. Odhadoval, že hráči jsou synové zámožných občanů: klenotníků, právníků, stavitelů. Jeden z nich, Bertrand, stále vyhrával. Pierre Bertranda zprvu podezíral, že je podvodník jako on, pozorně ho sledoval a snažil se přijít na to, v čem ten trik vězí. Nakonec usoudil, že v tom žádný podvod nebude. Bertrand měl prostě neuvěřitelné štěstí.

A to nabídlo Pierrovi šanci.

Když Bertrand vyhrál něco přes padesát tourských liver, odešli jeho kamarádi z krčmy s prázdnými kapsami. Bertrand zavolal, aby mu přinesli láhev vína a kolo sýra, a v tu chvíli nastoupil Pierre.

„Dědův bratranec míval štěstí jako ty,“ prohodil s přátelskou nenuceností, jaká mu dobře posloužila už dříve. „Když hrál, vyhrával. Bojoval u Marignana a přežil.“ Pierre si tohle vymýšlel doslova za pochodu.

„Oženil se s chudou dívkou, protože byla krásná a on ji miloval, a ona pak zdědila po strýci přádelnu. Jeho syn se stal biskupem.“

„Já takové štěstí vždycky nemám.“

Bertrand není úplný hlupák, pomyslel si Pierre, ale prostoduchý patrně bude. „Vsadím se, že jsi znal nějakou dívku, která vypadala, jako že tě nemá ráda, dokud tě jednoho dne nepolíbila.“ Pierre už dávno zjistil, že tento zážitek měla v době dospívání většina mužů.

Bertrand si však myslel, že Pierre má úžasný postřeh. „Ano!“ zvolal.

„Clothilde – jak to víš?“

„Povídám ti, máš štěstí.“ Naklonil se k němu a přitlumil hlas, jako by sděloval nějaké tajemství. „Jednou, když už byl dědův bratranec starý, objasnil mu jeden žebrák tajemství jeho šťastného osudu.“

Bertrand nedokázal odolat. „V čem to bylo?“

„Ten žebrák mu řekl: ‚Když tě tvoje matka čekala, dala mi šesťák – a proto máš celý život štěstí.‘ Taková je pravda.“

Bertrand vypadal zklamaně.

Pierre zvedl prst jako kouzelník, který se chystá předvést magický trik.

„Pak ten žebrák odhodil špinavé hadry, co měl na sobě, a ukázalo se, že je to – anděl!“

Bertrand se zatvářil napůl skepticky, napůl ohromeně.

„Ten anděl dědovu bratranci požehnal a pak odletěl na nebe.“ Pierre ztišil hlas do šepotu. „Myslím, že tvoje matka dala almužnu andělovi.“

Bertrand nebyl úplně opilý, a tak jenom zamumlal: „Možná.“

„Je tvoje matka laskavá?“ zeptal se Pierre – věděl, že málokterý muž odpoví ne.

„Je jako světice.“

„A máš to.“ Pierre na okamžik pomyslel na svou matku a na to, jak by byla zklamaná, kdyby věděla, že se její syn živí podvodným mámením peněz z druhých. Bertrand si o to říká, vysvětlil jí ve své představivosti: je to hazardní hráč a opilec. Jenže ta výmluva ji neuspokojila, ani v jeho fantazii.

Vypudil tu myšlenku z hlavy. Tohle není čas na pochyby o sobě samém: Bertrand mu už začínal skákat na špek.

„A nějaký starší muž – nebyl to tvůj otec – ti nejméně jednou poskytl důležitou radu,“ pokračoval Pierre.

Bertrand vyvalil překvapením oči. „Nikdy jsem netušil, proč je mi monsieur Larivière tolik nápomocný.“

„Poslal ho tvůj anděl. Neunikl jsi někdy jen taktak zranění nebo smrti?“

„Když mi bylo pět roků, tak jsem se ztratil. Myslel jsem, že cesta domů vede přes řeku. Málem jsem se utopil, ale zachránil mě mnich, co šel kolem.“

„To nebyl mnich, to byl tvůj anděl.“

„To je neuvěřitelné – máš pravdu!“

„Tvoje matka udělala něco pro přestrojeného anděla a ten anděl od té doby na tebe dohlíží. Vím to.“

Pierre přijal pohár vína a kus sýra. Jídlo zdarma bylo vždy vítané.

Studoval na kněze, protože tudy vedla cesta nahoru na společenském žebříčku. Jenže sotva pobyl na univerzitě pár dní, už si uvědomil, že se studenti dělí do dvou skupin s výrazně odlišným osudem. Mladí synové šlechticů a bohatých obchodníků se měli stát opaty a biskupy – někteří z nich už skutečně věděli, kterému dobře zajištěnému opatství nebo diecézi budou vládnout, neboť taková místa bývala často v podstatě soukromým majetkem určité rodiny. Na rozdíl od nich se z chytrých synů provinčních lékařů a obchodníků s vínem stávali venkovští kněží.

Pierre patřil do druhé skupiny, ale byl rozhodnutý dostat se do té první.

Zpočátku bylo toto rozdělení patrné jen nejasně a Pierre se v oněch prvních dnech rozhodně připojil k elitě. Rychle ztratil regionální přízvuk a naučil se aristokraticky líně převalovat slova v ústech. Šťastnou náhodou ho požádal zámožný vikomt Villeneuve, který lehkomyslně odešel z domu bez peněz, aby mu do zítřka půjčil dvacet liver. Byly to všechny peníze, které Pierre měl, ale spatřil svou jedinečnou příležitost.

Podal je Villeneuveovi, jako by to byl pakatel. Příští den mu je Villeneuve zapomněl vrátit.

Pierre byl zoufalý, ale nic neříkal. Toho večera pojedl ovesnou kaši, protože neměl na chleba. Jenže Villeneuve na to zapomněl i další den. Pierre stále mlčel. Věděl, že kdyby o vrácení peněz požádal, Villeneuve a jeho kamarádi by okamžitě poznali, že ve skutečnosti není jedním z nich; a on toužil po jejich přijetí víc než po jídle.

Po měsíci mladý šlechtic lenivě prohodil: „Jářku, Aumande, mám dojem, že jsem ti ještě nevrátil těch dvacet liver, nebo ano?“

S nesmírným vypětím vůle Pierre odpověděl: „Drahý příteli, nemám ani tuchy. Zapomeň na to, prosím.“ Náhle inspirován pak dodal: „Očividně ty peníze potřebuješ.“

Ostatní studenti se rozchechtali, věděli, jak je Villeneuve bohatý, a Pierrova vtipná poznámka zpečetila jeho postavení jako člena skupiny.

A když mu Villeneuve podal hrst zlatých mincí, zastrčil je do kapsy bez počítání.

Byl přijat, ale to znamenalo, že se musí oblékat jako oni, najímat si kočáry, lehkomyslně hrát o peníze a objednávat v krčmách jídlo a víno, jako by cena nic neznamenala.

Pierre si pořád půjčoval, vracel, jen když byl k tomu donucen, a napodoboval Villeneuveovu finanční zapomnětlivost. Někdy však peníze musel nějak získat.

Děkoval nebesům za hlupáky, jako je Bertrand.

Pomalu, ale jistě, jak se Bertrand propracovával ke dnu láhve, zmínil se vždy Pierre během jejich klábosení o nějaké jedinečné kupní příležitosti.

Pokaždé to bylo něco jiného. Dnes si vymyslel hloupého Němce – hlupák v jeho příběhu byl vždy cizinec –, který zdědil po tetě šperky a chce je Pierrovi prodat za padesát liver, aniž tuší, že mají cenu několika set. Bertrandovi Pierre namluvil, že on těch padesát liver nemá, ale kdokoli, kdo je má, by mohl své peníze zdesateronásobit. Příběh nemusel být nijak zvlášť věrohodný, klíčové bylo pouze to, jak se podá. Muselo se zdát, že Pierrovi se nechce Bertranda do té věci zatáhnout, že je nervózní z představy, že Bertrand šperky kupuje, a zcela rozrušený Bertrandovým návrhem, že by si Pierre měl vzít padesát liver z Bertrandových výher a udělat nákup za Bertranda.

Bertrand se doprošoval Pierra, aby si vzal jeho peníze, a Pierre se už chystal strčit peníze do kapsy a zmizet navždy z jeho života, když do lokálu vešla vdova Baucheneová.

Pierre se snažil zachovat klid.

Paříž byla město s třemi sty tisíci obyvateli a on měl pocit, že nehrozí žádné velké nebezpečí, že by mohl náhodou narazit na některou ze svých předchozích obětí, zvlášť když si dával pozor a vyhýbal se jejich obvyklým oblíbeným místům. Tohle byla velká smůla.

Odvrátil se, ale ne dost rychle, a ona ho zahlédla. „Ty!“ zaječela a ukázala na něj.

Pierre by ji nejraději zabil.

Byla to atraktivní čtyřicátnice se širokým úsměvem a kyprou postavou. Pierre byl o polovinu mladší, ale svedl ji ochotně. Ona ho na oplátku nadšeně učila způsoby milování, které pro něj byly nové, a – co je důležitější – půjčovala mu peníze, kdykoli si řekl.

Když vzrušení z milostného poměru pozvolna vyprchávalo, začalo jí jít na nervy, že mu má pořád dávat peníze. Vdaná žena by se v tu chvíli smířila se svými ztrátami, řekla by sbohem a vzala by to jako drahé poučení. Žádná manželka by na Pierrovu nečestnost nepoukázala, protože by to zahrnovalo přiznání k cizoložství. Ovšem vdova je něco jiného, jak Pierre zjistil poté, co se madam Baucheneová proti němu obrátila. Dlouho a hlasitě si stěžovala každému, kdo byl ochotný naslouchat.

Mohl by zabránit, aby v Bertrandovi vzbudila podezření? Bylo by to obtížné, ale už dokázal nepravděpodobnější věci.

Musí ji co nejrychleji dostat z krčmy.

„Tahle žena je úplný blázen,“ pošeptal Bertrandovi. Pak se zvedl, uklonil se a ledově zdvořilým tónem pronesl: „Madam Baucheneová, jsem vám k službám, jako vždy.“

„V tom případě mi vrať těch sto dvanáct liver, co mi dlužíš.“

Tohle bylo zlé. Pierre zoufale toužil ohlédnout se po Bertrandovi a vyhodnotit jeho reakci, jenže tím by prozradil vlastní úzkost, a tak se přemohl a nepodíval se na něj. „Přinesu vám ty peníze zítra ráno, když mi laskavě řeknete kam.“

„Říkal jsi mi, že nemáš ani padesát liver,“ vyčetl mu opile Bertrand. Tohle začínalo být horší.

„Proč zítra?“ vybuchla madam Baucheneová. „Proč ne hned?“ Pierre se snažil zachovat si bezstarostné vzezření. „Kdo nosí tolik peněz po kapsách?“

„Jsi dobrý lhář,“ prohlásila vdova, „ale mě už neobalamutíš.“

Pierre zaslechl, jak Bertrand překvapeně zabručel. Začínalo mu to docházet.

Pierre se přesto snažil dál. Stál velmi zpříma a tvářil se uraženě. „Madam, já jsem Pierre Aumande de Guise. Možná znáte jméno mé rodiny. Buďte laskavě ujištěná, že naše čest žádné podvody nepřipouští.“

U stolu vedle dveří zvedl jeden z ozbrojenců připíjejících na „Calais française“ hlavu a upřel na Pierra tvrdý pohled. Pierre si všiml, že ten muž přišel v nějakém boji o převážnou část pravého ucha. Na okamžik se ho zmocnil stísněný pocit, ale musel se soustředit na vdovu.

„O tvém jménu nic nevím,“ odsekla, „ale vím, že čest nemáš žádnou, ty mladý darebáku. Chci svoje peníze.“

„Dostanete je, ujišťuju vás.“

„Tak mě teď hned odveď k sobě domů.“

„Obávám se, že vám nemohu vyhovět. Moje matka madame de Châteauneuf by vás nepovažovala za vhodného hosta.“

„Tvoje matka není žádná madame de,“ prohlásila vdova opovržlivě.

„Myslel jsem, že jsi student a bydlíš na koleji,“ ozval se Bertrand.

Zdálo se, že je čím dál střízlivější.

Je po všem, pomyslel si Pierre. Šance s Bertrandem byla ztracená. „Jdi k čertu,“ osopil se zuřivě na mladíka. Otočil se zpátky k madam Baucheneové. Pocítil bodnutí stesku po jejím teplém, pevném těle a po její příjemně působící lascivnosti; pak své srdce zatvrdil. „A ty taky,“ vyštěkl na ni.

Hodil na sebe plášť. Taková ztráta času! Zítra bude muset začít zase úplně nanovo. Ale co když se setká s nějakou svou další obětí z minulosti? Pěkně ho to otrávilo. Tohle byl zatraceně mizerný večer. Zazněl další přípitek na „Calais française“. K čertu s Calais, pomyslel si Pierre. Vykročil ke dveřím.

K jeho překvapení se teď zvedl i onen ozbrojenec se znetvořeným uchem a zahradil mu dveře.

Pierre si pomyslel Co je proboha zase tohle?

„Ustupte,“ vyzval ho Pierre povýšeně. „Tohle s vámi nemá nic společného.“

Muž zůstal na místě. „Zaslechl jsem, že se jmenujete Pierre Aumande de Guise.“

„Ano, tak mi radši uhněte z cesty, jestli nechcete mít potíže s mou rodinou.“

„Rodina Guiseových mi žádný potíže dělat nebude,“ pronesl muž s klidnou sebejistotou, která Pierra znervóznila. „Jmenuju se Gaston Le Pin.“

Pierre uvažoval, že muže odstrčí a uteče. Prohlédl si Le Pina od hlavy k patě. Muž byl asi třicátník, menší než Pierre, ale širokoplecí. Měl pronikavé modré oči. Poškozené ucho naznačovalo, že násilí mu není cizí. Ten by se nedal odstrčit jen tak.

Pierre se usilovně snažil zachovat tón nadřazenosti. „A jinak jste v pořádku, Le Pine?“

„Pracuju pro rodinu Guiseových. Jsem velitel stráže jejich domácnosti.“ Pierre začal ztrácet naději. „A zatýkám vás jménem vévody z Guise pro falešný užívání šlechtickýho jména.“

„Věděla jsem to,“ procedila mezi zuby vdova Baucheneová.

„Vy chytrolíne,“ opáčil Pierre, „nechám vás –“

„To si schovejte pro soudce,“ přerušil ho pohrdavě Le Pin. „Rasteau, Brocarde, chopte se ho.“

Aniž si Pierre povšiml, od stolu se zvedli dva z ozbrojenců a tiše mu stáli po obou bocích; teď ho popadli za paže. Jejich ruce ho sevřely jako železné obruče: Pierre se ani neobtěžoval vzdorovat. Le Pin mužům pokynul a ti vyvedli Pierra z krčmy.

Za jeho zády se ozvalo zaječení vdovy. „Doufám, že tě pověsí!“ Byla tma, ale úzké, klikaté středověké uličky plné oslavujících lidí hlučely vlasteneckými písněmi a výkřiky „Ať žije Zjizvený“. Rasteau a Brocard kráčeli rychle a Pierre musel přidat do kroku, aby udržel tempo a zabránil tomu, že ho povlečou po ulici.

Děsil se pomyšlení, jaký trest ho může čekat: předstírat, že je šlechtic, byl závažný zločin. A i kdyby z toho vyvázl lehce, jakou má budoucnost? Mohl by najít jiné hlupáky, jako je Bertrand, a vdané ženy, které by se daly svést, ale čím více lidí podvede, tím pravděpodobněji bude volán k odpovědnosti. Jak dlouho by ještě mohl vést tento způsob života?

Pohlédl na svůj doprovod. Rasteau, asi o čtyři nebo pět let starší, neměl nos, pouze dvě dírky uprostřed zjizvené tkáně, bezpochyby výsledek nějaké rvačky s nožem. Pierre čekal, až se začnou nudit, poleví v pozornosti a uvolní sevření, aby se mohl vytrhnout, utéct a zmizet v davu: oni však zůstávali bdělí a jejich sevření pevné.

„Kam mě odvádíte?“ zeptal se, ale oni se s odpovědí neobtěžovali. Místo toho se bavili o boji s mečem, zřejmě pokračovali v rozhovoru, který začali už v krčmě. „Na srdce zapomeň,“ vykládal Rasteau. „Špička ti může sklouznout po žebrech a chlapa nejvejš škrábneš.“

„Tak na co míříš? Na krk?“

„To je moc malej terč. Já jdu po břichu. Čepel ve střevech hned toho chlápka nezabije, ale zůstane vochromenej. Bolí to jako čert a von na nic jinýho nemyslí.“ Vyrazil ze sebe pisklavé zahihňání, neočekávaný zvuk od muže tak drsného vzezření.

Pierre brzy poznal, kam směřují. Odbočili do Vielle rue du Temple. Pierre věděl, že tady si rodina Guiseových postavila nový palác zabírající celý domovní blok. Často snil o tom, jak stoupá po těch naleštěných schodech a vchází do majestátní haly. Jenže oni ho vedli zahradní brankou a kuchyňským vchodem. Sestoupili po schodišti do sklepení páchnoucího po sýru a přecpaného sudy a bednami. Hrubě s ním mrskli do jakési komory a zabouchli za ním dveře. Zaslechl, jak na nich zaklapla závora. Když vzal za dveře, neotevřely se.

Cela byla studená a páchla jako záchodek v pivnici. Svíčka na chodbě vrhala dovnitř slabé světlo zamřížovaným okénkem ve dveřích. Pierre rozeznal udusanou podlahu a klenutý cihlový strop. Nebylo tu nic než nočník, použitý, ale nevyprázdněný – proto ten zápach.

Podivuhodné, jak rychle se život může podělat.

Soudil, že sem ho strčili na noc. Sedl si zády ke zdi. Ráno ho odvedou před soudce. Musí přemýšlet, co mu řekne. Potřeboval si pro soud vymyslet nějakou báchorku. Jestli to dobře sehraje, stále ještě by závažnému potrestání mohl uniknout.

Byl však příliš sklíčený, než aby si nějaký příběh dokázal vymyslet. Pořád přemýšlel, co bude dělat, až tohle skončí. Užíval si života jako příslušník bohaté smetánky. Vyhazoval peníze za psí zápasy, dával servírkám obrovské spropitné, kupoval si rukavičky z kůzlečí kůže – to vše mu poskytovalo vzrušení, jaké nikdy nezapomene. Musí se toho vzdát?

Nejvíc ho těšilo, jak ho ostatní přijímali. Neměli tušení, že je nemanželský syn nemanželského syna. Nezaznamenal ani náznak přezíravosti. Často se pro něj zastavili, když se chystali za nějakým povyražením. Jestliže se z nějakého důvodu opozdil, když táhli v univerzitní čtvrti od hospody k hospodě, některý z nich upozornil: „Kde je Aumande?“ a všichni zůstali stát a čekali, dokud je nedožene. Když si to teď připomněl, málem se rozplakal.

Přitáhl si plášť těsněji kolem těla. Dokáže se vyspat na studené podlaze? Až se objeví u soudu, chtěl vypadat, jako by mohl být bona fide člen rodiny Guiseových.

Světlo v cele se zjasnilo. Z chodby se ozval nějaký hluk. Zvenčí se uvolnila závora a dveře se rozlétly dokořán. „Zvedni se,“ vyzval ho hrubý hlas.

Pierre se s námahou postavil.

Paži mu opět sevřel úchop dostatečný k tomu, aby na jakékoli fantazie o útěku zapomněl.

Za dveřmi stál Gaston Le Pin. Pierre posbíral zbytky staré arogance.

„Předpokládám, že mě propouštíte,“ ušklíbl se. „Žádám omluvu.“

„Drž hubu,“ okřikl ho Le Pin.

Odvedli ho chodbou k zadním schodům, pak přes přízemí a nahoru po širokém schodišti. Pierre byl nyní naprosto zmatený. Jednali s ním jako se zločincem, ale odváděli ho do piano nobile jako nějakého hosta. Le Pin je zavedl do místnosti se vzorovaným kobercem, těžkými brokátovými závěsy, které zářily barvou, a velkým obrazem vnadné nahé ženy nad krbem. V čalouněných křeslech seděli dva muži a tiše se o něčem dohadovali. Mezi nimi stál malý stolek se džbánkem vína, dvěma poháry a mísou naplněnou ořechy, sušeným ovocem a drobnými sladkostmi. Muži si nově příchozích nevšímali a pokračovali v hovoru, lhostejní k tomu, jestli je někdo poslouchá.

Byli to na první pohled bratři, oba dobře stavění, plavovlasí a se světlými vousy. Pierre je poznal. Ve Francii to byli nejslavnější muži hned po králi. Jeden měl strašlivé jizvy na obou tvářích způsobené kopím, které mu probodlo ústa. Tradovalo se, že hrot kopí mu tam uvízl a on odjel na koni zpátky ke svému stanu a ani nehlesl, když mu ranhojič čepel vytahoval. Tohle byl František , vévoda z Guise, řečený Zjizvený. Za pár dní mu bude devětatřicet.

Mladší bratr, narozený ve stejný den o pět let později, byl Karel, kardinál lotrinský. Na sobě měl zářivě červené roucho svého kněžského úřadu. Ve čtrnácti letech se stal arcibiskupem remešským a nyní zastával tolik lukrativních církevních pozic, že byl se svým ročním příjmem ve výši ohromujících tří set tisíc liver jedním z nejbohatších mužů ve Francii. Pierre snil celé roky o setkání s těmito dvěma muži. Mimo královskou rodinu byli nejmocnější v zemi. V jeho fantazii si ho cenili jako poradce, hovořili s ním téměř jako rovní s rovným a žádali ho o radu při přijímání politických, finančních a dokonce i vojenských rozhodnutí.

Jenže nyní před nimi stanul jako zločinec.

Naslouchal jejich rozhovoru. Kardinál Karel tiše poznamenal: „Králova prestiž se od porážky u Saint Quentinu ve skutečnosti ještě nepozvedla.“

„Ale moje vítězství v Calais jí určitě pomohlo!“ namítl vévoda František .

Karel zavrtěl hlavou. „Vyhráli jsme bitvu, ale prohráváme válku.“ Pierre byl navzdory strachu fascinován. Francie bojovala se Španělskem o vládu v Neapolském království a v dalších státech na italském poloostrově. Anglie stála na straně Španělska. Francie získala zpátky Calais, nikoli však italské státy. Byl to velmi ubohý výsledek, ovšem tak otevřeně se to odvážil vyjádřit málokdo. Bratři si byli svou mocí naprosto jisti.

Le Pin využil odmlky a oznámil: „Tohle je ten podvodník, Vaše Milosti,“ a bratři vzhlédli.

Pierre se vzmužil. Z nepříjemných situací unikl již dříve, když rychle mluvil a používal hodnověrně se tvářící lži. Zůstane-li duchapřítomný a bystrý, může tímto setkáním dokonce získat. „Dobrý večer, Vaše Milosti,“ pozdravil důstojně. „To je nečekaná čest.“

„Mluv, až když seš tázán, hovado,“ zavrčel Le Pin.

Pierre se k němu otočil. „Zdržte se hrubých výrazů v přítomnosti kardinála,“ napomenul ho. „Jinak vám budu muset dát za vyučenou.“

Le Pin se naježil, ale váhal Pierra udeřit před svými pány.

Bratři si vyměnili letmý pohled a Karel pobaveně zvedl obočí. Pierre je překvapil. To je dobré.

Promluvil vévoda. „Předstíráte, že jste člen naší rodiny. To je vážný přečin.“

„Pokorně prosím za odpuštění.“ Dříve než mohl kterýkoli z bratrů odpovědět, pokračoval: „Můj otec je nelegitimní syn dojičky z Thonnance-lès-Joinville.“ Strašně se mu příčilo, že musí vyprávět tento příběh, protože byl pravdivý, a to ho zahanbovalo. Byl však zoufalý. „V rodině se traduje,“ pokračoval, „že její milenec byl elegantní mladý muž z Joinville, spřízněný s rodinou Guiseových.“

Vévoda František skepticky zamručel. Sídlo rodiny Guiseových se nacházelo v Joinville v oblasti Champagne a Thonnance-lès-Joinville leželo nedaleko, jak naznačuje jméno. Ovšem vinu na aristokratického milence svalovalo mnoho svobodných matek. Na druhou stranu to často bývala pravda.

„Otci se dostalo vzdělání na střední škole a stal se místním knězem – díky doporučení vašeho pana otce, nyní na nebesích, pokoj jeho duši.“ Pierre věděl, že tohle je zcela uvěřitelné. Vznešené rodiny se ke svým levobočkům otevřeně nehlásily, ale často jim podaly pomocnou ruku stejně nenuceně, jako když se člověk sehne, aby vytáhl trn z tlapy kulhajícího psa.

„Jak můžete být synem celibátního kněze?“ zeptal se vévoda František .

„Moje matka je jeho hospodyně.“ Kněží se nesměli ženit, ale často mívali milenky a „hospodyně“ býval přijatelný eufemismus.

„Takže vy jste dvojnásobně nelegitimní!“

Pierre se zarděl a jeho emoce byla upřímná. Nepotřeboval předstírat, že se za své zrození stydí. Vévodova poznámka ho však také povzbudila. Naznačovala, že jeho příběh berou vážně.

„I kdyby ta vaše rodinná legenda byla pravdivá, neopravňovala by vás používat naše jméno – jak si musíte být vědom,“ konstatoval vévoda.

„Vím, že jsem se zachoval špatně,“ uznal Pierre. „Jenže já jsem celý život vzhlížel ke Guiseům. Dal bych duši za to, abych vám mohl sloužit. Vím, že je vaší povinností mě potrestat, ale prosím – využijte mě místo toho. Dejte mi nějaký úkol a já ho přepečlivě splním, přísahám. Udělám, cokoli budete chtít – cokoli.“

Vévoda opovržlivě potřásl hlavou. „Neumím si představit, že existuje nějaká služba, kterou byste nám mohl prokázat.“

Pierre si zoufal. Vložil do své řeči srdce i duši – a všechno selhalo. Pak zasáhl kardinál Karel. „Něco by tu vlastně být mohlo.“ Pierrovi poskočilo srdce nadějí.

Vévoda František vypadal poněkud podrážděně. „Skutečně?“

„Ano.“

Vévoda udělal rukou gesto „tak si posluž“.

„V Paříži jsou protestanti,“ řekl kardinál Karel.

Karel byl ultrakatolík – což nebylo žádné překvapení vzhledem k množství peněz, které na církvi vydělával. A s těmi protestanty měl pravdu. I když Paříž byla silně katolické město, kde oblíbení kazatelé každou neděli v kostelích dštili pekelný oheň na kacířství, žila tu menšina dychtivá naslouchat pranýřování kněží, kteří pobírají od církve příjem, ale pro své věřící nic nedělají. Někteří vnímali zkaženost církve tak silně, že riskovali návštěvy tajných protestantských bohoslužeb, třebaže to byl zločin.

Pierre předstíral, že je pobouřený. „Takoví lidé si zaslouží trest smrti!“

„A také se jim ho dostane,“ přikývl Karel. „Ale nejdřív je musíme najít.“

„To dokážu udělat!“ nabídl se Pierre rychle.

„Také jména jejich manželek a dětí, přátel a příbuzných.“

„Několik mých spolužáků na Sorbonně má kacířské sklony.“

„Vyptávejte se, kde se dají koupit knihy a pamflety, které kritizují církev.“

Prodej protestantské literatury byl zločin trestaný smrtí. „Budu dělat různé narážky,“ navrhl Pierre, „předstírat, že mám upřímné pochybnosti.“

„Hlavně chci znát místa, kde se protestanti scházejí ke svým rouhačským bohoslužbám.“

Pierre se zachmuřil, náhle ho něco napadlo. Na to, že potřebuje takové informace, Karel určitě nepřišel v posledních několika minutách.

„Vaše Eminence už musí mít lidi, kteří tohle zjišťují.“

„O nich nemusíte nic vědět, ani oni o vás.“

Pierre se tedy připojí k neznámému počtu špehů. „Budu z nich nejlepší!“

„Pokud ano, budete dobře odměněn.“

Pierre málem nemohl uvěřit svému štěstí. Tolik se mu ulevilo, že chtěl ihned odejít, dřív než si to Karel bude moci rozmyslet; musel však působit dojmem klidné sebedůvěry. „Děkuji, že ve mě vkládáte svou důvěru, Vaše Eminence.“

„Ach, jen si prosím nepředstavujte, že vám důvěřuji,“ odpověděl Karel s pohrdavou lhostejností. „Jenže když má člověk za úkol vymýtit kacíře, je nucen používat nástroje, které jsou po ruce.“

Pierrovi se po takových slovech nechtělo odejít. Potřeboval na bratry nějak zapůsobit. Připomněl si jejich rozhovor ve chvíli, kdy ho sem přivedli. Odhodil veškerou opatrnost a prohlásil: „Souhlasím s tím, co jste říkal, Vaše Eminence, o potřebě podpořit u široké veřejnosti renomé Jeho Veličenstva krále.“

Karel vypadal, jako by nevěděl, jestli má být Pierrovou drzostí uražený, nebo pouze pobavený. „Vskutku?“ prohodil.

Pierre do toho skočil rovnýma nohama. „Teď potřebujeme velkou, okázalou, barvitou oslavu, aby zapomněli na potupu u Saint Quentinu.“

Kardinál zlehka přikývl.

Povzbuzený Pierre dodal: „Něco jako královskou svatbu.“

Bratři na sebe pohlédli. „Víš, myslím, že ten darebák má možná pravdu.“

Karel přikývl. „Znám lepší muže, kteří rozumějí politice hůř.“ Pierre byl vzrušený. „Děkuji vám, pane.“

Pako něj Karel ztratil zájem, zvedl pohár vína a utrousil: „Můžete jít.“

Pierre vykročil ke dveřím a jeho oko při tom padlo na Le Pina. V hlavě se mu vynořila nová myšlenka a on se otočil zpátky. „Vaše Eminence,“ obrátil se na Karla. „Až budu mít adresy míst, kde protestanti konají bohoslužby, mám je přinést vám, nebo je mám předat někomu z vašeho služebnictva?“

Kardinál podržel pohár u rtů. „Výhradně mně osobně,“ odpověděl.

„Bez výjimky. Jděte.“ Napil se.

Pierre upoutal Le Pinův pohled a vítězně se ušklíbl. „Děkuji vám, pane,“ rozloučil se a vyšel ven.

Sylvie Palotová si toho přitažlivého mladíka všimla na rybím trhu už předchozího dne. Neprodával ryby: na to byl příliš dobře oblečený v modrém dubletu s rozparkem, který ukazoval bílou hedvábnou podšívku. Včera ho viděla kupovat lososa, ale dělal to ledabyle, bez zaujatého zájmu člověka, který bude jíst, co si koupil. Několikrát se na ni usmál.

Bylo těžké necítit se potěšená.

Byl to hezký muž s plavými vlasy a vyrážejícím světlým vousem. Odhadovala ho na dvacet let, o tři roky víc, než je jí. Vyzařovala z něj okouzlující sebejistota.

Jednoho obdivovatele už měla. Mezi známé jejích rodičů patřila i rodina Mauriacova. Otec a syn byli malí a byli to pochlebníci, kteří si hráli na veselé a vtipné chlapíky: otce Luca, šaramantního lichotníka, měl každý rád, proto byl možná také tak úspěšný obchodní zprostředkovatel; ovšem syn Georges, Sylviin obdivovatel, představoval jen jeho ubohou napodobeninu – samé přitroublé vtípky a neohrabané duchaplnosti. Sylvie skutečně potřebovala, aby na pár let odešel někam daleko a dospěl.

Její nový obdivovatel ji na rybím trhu poprvé oslovil jednoho chladného lednového rána. Na břehu Seiny ležel sníh a na vodě v sudech prodavačů ryb se tvořily vrstvy ledu. Nad hlavou kroužili v zimě hladovějící rackové a nešťastně skřehotali při pohledu na takové spousty krmení. Mladík se zeptal: „Jak poznáte, jestli je ryba čerstvá?“

„Podle jejích očí,“ odpověděla. „Jestliže jsou zakalené, je ryba stará. Oči by měly být jasné.“

„Jako vaše,“ prohodil.

Zasmála se. Aspoň je zábavný. Georges Mauriac říkal jen hlouposti, jako Už tě někdy někdo políbil?

„A otevřete žábry,“ dodala. „Měly by uvnitř být růžové a vlhké. Ach bože.“ Přitiskla si ruku na ústa. Poskytla mu podnět k necudné poznámce o něčem jiném, co může být uvnitř růžové a vlhké, a cítila, jak se jí zarděly tváře.

Vypadal lehce pobaveně, ale poznamenal jen: „Budu to mít na paměti.“ Ocenila jeho taktnost. Očividně není jako Georges Mauriac.

Stál vedle ní, zatímco kupovala tři malé pstruhy, otcovo oblíbené jídlo, a platila jeden sou a šest denierů. A zůstal s ní i poté, co odcházela s rybami v košíku.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Pierre Aumande. Vím, že vy jste Sylvie Palotová.“

Měla ráda nevyhýbavý rozhovor, a tak se zeptala: „Vy jste mě sledoval?“ Zaváhal, vypadal rozpačitě a pak přisvědčil: „Ano, nejspíš je to tak.“

„Proč?“

„Protože jste tak krásná.“

Sylvie věděla, že má příjemný, upřímný obličej, čistou pleť a modré oči, ale nebyla si jistá, jestli je krásná, a tak se zeptala: „Jen proto?“

„Jste velmi bystrá.“

Bylo to tedy kvůli něčemu jinému. Neubránila se pocitu zklamání. Bylo od ní marnivé věřit, byť jen na okamžik, že ho očarovala její krása. Možná nakonec přece jen zůstane s Georgesem Mauriacem. „Raději byste mi to měl říct,“ pronesla a snažila se nedat najevo rozčarování.

„Slyšela jste někdy o Erasmovi z Rotterdamu?“

Ovšemže slyšela. Sylvie pocítila, jak se jí zježily chloupky na předloktí. Na několik minut zapomněla, že ona a její rodina jsou zločinci, kterým hrozí poprava, pokud budou přistiženi; teď se však důvěrně známý pocit strachu vrátil.

Nebyla natolik hloupá, aby hned odpovídala, i když jí tu otázku pokládal tak ideální muž. Po chvilce si vymyslela vyhýbavou odpověď.

„Proč se ptáte?“

„Studuji na univerzitě. Učí nás, že Erasmus byl špatný člověk, zakladatel protestantství, ale já bych si rád jeho dílo sám přečetl. V knihovně jeho spisy nemají.“

„A proč bych měla o takových věcech vědět?“ Pierre pokrčil rameny. „Váš otec je tiskař, že?“ On ji skutečně sledoval. Ale pravdu znát nemůže.

Sylvie a členové její rodiny dostali poslání od Boha. Jejich svatou povinností je pomáhat krajanům, aby se poučili o pravém náboženství. Dělali to tak, že prodávali knihy: samozřejmě hlavně Bibli ve francouzštině, aby každý snadno porozuměl a poznal, jak je katolická církev špatná; ale také komentáře takových učenců, jako je Erasmus, protože ti vše vysvětlují jasně i čtenářům, kteří by bez pomoci docházeli ke správným závěrům jen pomalu.

Kdykoli takovou knihu prodávali, podstupovali strašlivé riziko: trestem byla smrt.

„Co vás proboha vede k představě, že prodáváme takovou literaturu? To je proti zákonu!“ prohlásila rozhodně.

„Jeden student si myslel, že to možná děláte, nic víc.“

Jedná se tedy jenom o fámu – ale i to bylo znepokojivé. „Dobrá, tak mu prosím povězte, že nic takového neděláme.“

„Povím.“ Vypadal zklamaně.

„Copak nevíte, že dílny tiskařů můžou kvůli nezákonným knihám kdykoli prohledat? U nás to kontrolovali už několikrát. Naše pověst je bez poskvrny.“

„Gratuluju.“

Ušel ještě pár kroků vedle ní, pak se zastavil. „Každopádně mě těší, že jsem vás poznal.“

„Počkejte,“ zadržela ho Sylvie.

Většina zákazníků zajímajících se o zakázané publikace patřila k lidem, které znali, k mužům a ženám, kteří se bok po boku s nimi účastnili nedovolených bohoslužeb na nenápadných místech. Pár dalších přicházelo s doporučením některého známého spoluvěřícího. I ti byli nebezpeční: kdyby je zatkli a mučili, patrně by prozradili všechno.

Jenže protestanti museli podstupovat ještě větší riziko tím, že o své víře vyprávěli neznámým lidem: tohle byl jediný způsob, jak šířit evangelium. Životním úkolem Sylvie bylo obracet na víru katolíky a teď se jí ktomu právě naskytla příležitost. A jestliže ho nechá odejít, možná ho už nikdy neuvidí.

Pierre vypadal upřímně. A přistupoval k ní opatrně, jako by se opravdu bál. Nezdálo se, že je to drbna, žertéř, hlupák či opilec: nenapadal ji žádný důvod, proč by ho měla odmítnout.

Není třeba ona sama maličko ochotnější riskovat víc než obvykle, protože tento perspektivní konvertita je okouzlující mladík, kterého zřejmě přitahuje? Řekla si, že tato otázka sem nepatří.

Musí dát v sázku svůj život a modlit se, aby ji ochraňoval Bůh.

„Zajděte dneska odpoledne k nám do krámu,“ vyzvala ho. „Přineste si čtyři livry. Kupte si výtisk Latinské mluvnice. Erasma za žádných okolností nezmiňujte.“

Její náhlá rozhodnost ho zřejmě polekala, ale přikývl: „Dobrá.“

„Pak za mnou po setmění přijďte zase na rybí trh. Tu Mluvnici přineste s sebou.“

„A pak co?“

„A pak věřte v Boha.“ Otočila se a odešla, aniž počkala na odpověď. Cestou domů se modlila, aby to, co udělala, bylo správné.

Paříž se dělila na tři části. Největší se nacházela na severní straně Seiny a byla známá coby Pravý břeh. Menší osídlení jižně od řeky, na levém břehu, se nazývalo Univerzita nebo někdy Latinská čtvrť kvůli všem těm studentům mluvícím latinsky. Ostrov uprostřed se nazýval Cité a tam Sylvie bydlela.

Její domov stál ve stínu slavné katedrály Notre Dame. Přízemí domu tvořil krám s knihami uloženými ve skříních za zamčenými dvířky potaženými síťovinou. Sylvie s rodiči bydleli nahoře. Vzadu se nacházela tiskárna. Sylvie a její matka Isabelle se střídaly v krámě, zatímco otec Giles, který nebyl dobrý prodavač, se dřel v dílně.

Sylvie v kuchyni nahoře upekla pstruhy s cibulí a česnekem a položila na stůl chléb a víno. Zčistajasna se objevila její kočka Fifi: Sylvie jí dala hlavu pstruha a kočka ji začala elegantně pojídat, počínajíc očima. Sylvie si dělala starosti kvůli tomu, co dopoledne provedla. Ukáže se ten student? Nebo místo něj přijde nějaký soudní úředník se skupinou ozbrojenců zatknout celou rodinu pro obvinění z kacířství?

Giles jedl jako první a Sylvie ho obsloužila. Byl to velký muž, paže a ramena měl silné od zvedání těžkých dubových tiskových forem naplněných sazbou z olověné slitiny. Ve špatné náladě by dokázal levačkou odmrštit Sylvii přes celou kuchyň, ale pstruh byl měkký a lahodný a Giles se nacházel v příjemném rozpoložení.

Když dojedl, Sylvie se posadila do krámu, zatímco Isabelle jedla, a pak se vystřídaly; jenže Sylvie vůbec neměla na jídlo pomyšlení.

Když dojedla i Sylvie, vrátila se do krámu. Shodou okolností tam nebyli žádní zákazníci a Isabelle se hned zeptala: „Kvůli čemu se tváříš tak ustaraně?“

Sylvie jí pověděla o Pierru Aumandovi.

Isabelle zneklidněla. „Měla ses s ním domluvit ještě na jedné schůzce a dozvědět se o něm víc, než ho pozveš, aby přišel do krámu.“

„Já vím, ale jaký důvod bych měla k takové schůzce?“ Isabelle povytáhla obočí a Sylvie dodala: „Víš přece, že neumím koketovat, je mi líto.“

„To mi dělá radost,“ ujistila ji Isabelle. „Protože jsi velice počestná. Riziko je každopádně třeba podstupovat, to je kříž, který musíme nést.“

„Jenom doufám, že to není ten typ, kterého se zmocní špatné svědomí, a on poběží ke svému zpovědníkovi a všechno mu vybreptá.“

„Spíš se poleká a vycouvá. Nejspíš ho už nikdy neuvidíš.“ Tohle nebylo to, v co Sylvie doufala, ale neřekla to.

Jejich rozhovor přerušil příchod zákazníka. Sylvie na něj zvědavě pohlédla. Lidé, kteří jejich krám navštěvovali, byli většinou dobře oblečení, protože chudí si knihy nemohli dovolit. Šat tohoto mladého muže bylo obstojný, ale jednoduchý a hodně obnošený. Těžký plášť nesl stopy dlouhé cesty a pevné vysoké boty měl zaprášené. Určitě je na cestách. Vypadal vyčerpaně a nervózně. Sylvie pocítila záchvěv soucitu.

„Rád bych mluvil s Gilesem Palotem,“ řekl a jeho přízvuk prozrazoval, že není místní.

„Zajdu pro něj,“ přikývla Isabelle a přešla z krámu do zadní dílny.

Sylvii pojala zvědavost. Co chce ten cestující od otce jiného než koupit knihu? Zkoumavě se zeptala: „Přicházíte zdaleka?“

Dříve než mohl muž odpovědět, vešel další zákazník. Sylvie v něm poznala jednoho kněze z katedrály. Obě s matkou dbaly na to, aby kněžím náležitě poklonkovaly. Giles nikoli, ale ten byl nerudný na každého.

„Dobré odpoledne, arcijáhne Raphaeli,“ pozdravila. „Moc rádi vás u nás vidíme, jako vždycky.“

Mladý muž v zaprášeném plášti se náhle zatvářil otráveně. Sylvii napadlo, jestli nemá důvod nemít rád arcijáhny.

„Máte nějaké vydání Žalmů?“ zeptal se Raphael.

„Samozřejmě.“ Sylvie odemkla skříňku a vytáhla latinskou verzi; předpokládala, že Raphael nebude chtít francouzský překlad, ani ten, který schválila teologická fakulta na Sorbonně. Vytušila, že arcijáhen kupuje dárek, protože celou Bibli už určitě má. „Tohle bude krásný dárek,“ poznamenala. „Vazba je zdobená zlatou fólií a text je tištěn ve dvou barvách.“

Raphael v knize zalistoval. „Je moc hezká.“

„Pět liver,“ řekla Sylvie. „Velmi rozumná cena.“ Pro obyčejné lidi to byla spousta peněz, ale arcijáhni nejsou obyčejní lidé.

V tu chvíli vešel třetí zákazník a Sylvie viděla, že to je Pierre Aumande. Při pohledu na jeho usměvavý obličej pocítila záchvěv radosti, jen doufala, že se nemýlila, když ho považovala za diskrétního: byla by katastrofa, kdyby začal mluvit o Erasmovi před arcijáhnem a záhadným cizincem.

Ze zadní části domu se vynořila Isabelle. Oslovila cestujícího. „Manžel hned přijde.“ Všimla si, že Sylvie obsluhuje arcijáhna, a obrátila se k dalšímu zákazníkovi. „Můžu vám s něčím pomoct, monsieur?“

Sylvie upoutala matčinu pozornost a lehce rozšířila oči do varovného výrazu, aby naznačila, že nejnovější příchozí je onen student, o kterém už spolu mluvily. Matka a dcera byly zběhlé v mlčenlivé komunikaci, jak je tomu naučil život s Gilesem.

„Potřebuji výtisk Latinské mluvnice,“ požádal Pierre.

„Hned to bude.“ Isabelle přešla k patřičné skříňce, knihu našla a přinesla na pult.

Zezadu se vynořil Giles. Stáli tu nyní tři zákazníci, dva z nich obsluhovaní, takže usoudil, že třetí je ten, který s ním chtěl mluvit. „Ano?“ zeptal se. Obvykle se choval nevrle: proto se ho Isabelle snažila držet mimo krám.

Cestující zaváhal, zdálo se, že je nesvůj.

„Tak chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptal se netrpělivě Giles.

„Ehm… nemáte nějakou knihu biblických příběhů ve francouzštině, s obrázky?“

„Ovšemže mám,“ přisvědčil Giles. „Je to můj nejprodávanější titul. Ale o to jste mohl požádat mou manželku a nemusel jste mě tahat od práce.“

Sylvie litovala, nikoli poprvé, že se otec nedokáže k zákazníkům chovat vlídněji. Bylo však podivné, že ten cestující se ptal jmenovitě po něm, a pak přijde s tak obyčejnou žádostí. Letmo pohlédla na matku a spatřila lehce svraštělé čelo, což naznačovala, že i Isabelle zaslechla cosi, co nehraje.

Povšimla si, že Pierre naslouchá rozhovoru zřejmě stejně zaujatě jako ona.

Arcijáhen prohodil nabručeně: „Lidé by si měli vyslechnout biblické příběhy od svého faráře. Když je začnou číst sami, určitě to špatně pochopí.“ Položil na pult zlaté mince, aby zaplatil za Žalmy.

Nebo by to mohli pochopit správně, řekla si v duchu Sylvie. V dobách, kdy si obyčejní lidé nebyli schopni v Bibli číst, mohli jim kněží namluvit cokoli – a to se kněžím líbilo. Děsili se, že na jejich učení a praktiky zasvítí světlo slova Božího.

„Zcela správně, velebnosti,“ ozval se podlézavě Pierre, „pokud prostý student smí vyjádřit své mínění. Musíme stát pevně, jinak skončíme tak, že bude mít samostatnou sektu každý švec a tkadlec.“

Svobodomyslní řemeslníci jako ševci a tkalci byli zřejmě obzvlášť náchylní stát se protestanty. Jejich práce jim poskytuje čas k samostatnému přemýšlení, soudila Sylvie, a nemají takový strach z kněží a šlechticů jako chudí zemědělci.

Sylvii však překvapila tato úlisná poznámka od Pierra – poté co projevil zájem o podvratnou literaturu. Udiveně na něj pohlédla a on na ni šibalsky zamrkal.

Opravdu má velice podmanivé způsoby.

Sylvie odvrátila pohled, zabalila arcijáhnovi Žalmy do kusu hrubého plátna a balíček převázala provázkem.

Cestující se při arcijáhnově kritice nasupil. „Polovina lidí ve Francii svého faráře vůbec nevidí,“ namítl vzdorně. To je přehnané, pomyslela si Sylvie, ale pravda je, že mnoho kněží jen pobírá příjem a svou farnost vůbec nenavštíví.

Arcijáhen to věděl a žádnou odpověď neměl. Sebral Žalmy a nadurděně odešel.

„Můžu vám tuhle Mluvnici zabalit?“ zeptala se Isabelle studenta.

„Ano, prosím.“ Vytáhl čtyři livry.

„Tak chcete tu knihu příběhů, nebo co?“ zavrčel Giles na cestujícího. Cestující se sklonil nad knihou, kterou mu Giles ukázal, a prohlížel si ilustrace. „Nespěchejte na mě,“ ohradil se rozhodně. Nebál se přít s arcijáhnem a Gilesovy hrubé způsoby na něj zřejmě nepůsobily. Na tomto muži bylo cosi víc než jen to, co se jevilo z jeho ušmudlaného vzezření.

Pierre si vzal svůj balíček a odešel. Nyní zůstal v krámě pouze jediný zákazník. Sylvie se zmocnil pocit, jako by nastal odliv.

Cestující zaklapl knihu, napřímil se a řekl: „Jsem Guillaume ze Ženevy.“

Sylvie zaslechla Isabellino tiché zalapání po dechu.

Gilesův postoj se změnil. Potřásl Guillaumovi rukou. „Moc vás vítám. Pojďte dál.“ Vykročil po schodech nahoru k soukromé části domu. Sylvie zčásti pochopila. Věděla, že Ženeva je nezávislé protestantské město ovládané velkým Janem Kalvínem. Leželo však dvě stě padesát mil odtud, což představovalo nejméně několikatýdenní cestu. „Co tu ten člověk pohledává?“ zeptala se.

„Kolegium ženevských pastorů školí misionáře a posílá je po celé Evropě, aby kázali nové evangelium,“ vysvětlila jí Isabelle. „Poslední se jmenoval Alphonse. To ti bylo třináct.“

„Alphonse!“ zvolala Sylvie a připomněla se zaníceného mladého muže, který si jí vůbec nevšímal. „Nikdy jsem nepochopila, proč tu bydlel.“

„Přinášejí nám Kalvínovy spisy a další díla, aby je otec opisoval a tiskl.“

Sylvie se cítila jako hlupák. Nikdy ji ani nenapadlo přemýšlet, odkud se ty protestantské knihy berou.

„Venku se stmívá,“ upozornila Isabelle. „Měla by sis vzít výtisk Erasma pro toho svého studenta.“

„Co si o něm myslíš?“ zeptala se Sylvie, když si oblékala kabát. Isabelle se na ni chápavě usmála. „Je to fešák, co?“

Sylvie se ptala na Pierrovu důvěryhodnost, ne na jeho vzhled; po zralé úvaze to však už dál nerozebírala – pro případ, že by ji to příliš vystrašilo. Cosi zamumlala a vyšla ven.

Zamířila na sever a přešla přes řeku. Klenotníci a kloboučníci na mostě Notre Dame se už chystali zavřít své krámky. Na opačné straně řeky se vydala po rue St Martin, hlavní severo-jižní tepně. Po pár minutách se ocitla v rue du Mur. Byla to spíš postranní ulička než ulice. Na jedné straně stály městské hradby, na druhé se nacházely zadní vchody do několika domů a vysoký plot neudržované zahrady. Sylvie se zastavila u stáje v zadní části obydlí obývaného stařenou, která žádné koně nechovala. Stáj neměla okna, nebyla vymalovaná a vypadala zanedbaně, ale vystavěná byla solidně a měla silné dveře s nenápadným, důkladným zámkem. Giles tu stáj koupil už před lety.

Vedle zárubně ve výši pasu byla uvolněná půlka cihly. Sylvie se ujistila, že ji nikdo nepozoruje, sáhla do škvíry, vytáhla klíč a vrátila cihlu na místo. Otočila klíčem ve dveřích, vešla dovnitř, pak za sebou zavřela a dveře zabezpečila závorou.

Na stěně visel svícen. Sylvie si s sebou přinesla troudník s křemínkem, ocilku ve tvaru D, vhodnou pro její štíhlé prsty, pár úlomků suchého dřeva a plátěný hadřík. Když udeřila křemínkem do ocilky, odlétly jiskry do troudníku a úlomky dřeva rychle vzplály. Potom zapálila konec plátěného hadříku a přiložila ho ke svíčce na stěně.

V mihotavém světle se ukázala zeď ze starých sudů naskládaných od podlahy až do stropu. Většinou byly naplněné pískem a příliš těžké, než aby s nimi jeden člověk dokázal pohnout, ale několik bylo prázdných. Všechny vypadaly stejně, Sylvie se tu ovšem vyznala. Rychle odstrčila jednu řadu na sebe položených sudů a vzniklou mezerou se protáhla dozadu. Za sudy se nacházely bedny plné knih.

Největší nebezpečí hrozilo rodině Palotových v době, kdy se zakázané knihy tiskly a vázaly v Gilesově dílně. Kdyby tam v takovou chvíli někdo provedl razii, všichni by zemřeli. Jakmile však byly knihy hotové, naskládali je do beden – nahoře vždy maskovaných vrstvou nevinné literatury schválené katolickou církví – a odvezli na dvoukoláku do tohoto skladu, načež tiskárna začala opět pracovat na povolených knihách. V prostorách u katedrály se většinou nic ani vzdáleně nezákonného nenacházelo.

A o tomto skladu věděli jen tři lidé: Giles, Isabelle a Sylvie. Sylvii o něm neřekli do doby, než jí bylo šestnáct. Nevěděli o něm ani dělníci v tiskárně, třebaže všichni byli protestanti: těm bylo řečeno, že dokončené knihy převzal tajný velkoobchodník.

Teď Sylvie vyhledala bednu označenou „SA“, označení pro Sileni Alcibiadis, patrně nejvýznamnější Erasmovo dílo. Vytáhla jeden výtisk, zabalila ho do kousku z nastříhaných plátýnek ležících na hromádce opodál a balíček převázala šňůrkou. Potom vrátila sudy na místo, takže bedny s knihami zmizely z dohledu a nebylo vidět nic než místnost napůl zaplněnou sudy.

Když se vracela po rue St Martin, přemýšlela, jestli se ten student vůbec ukáže. Do krámu přišel podle dohody, ale přesto mohl ještě dostat strach. V horším případě by mohl dorazit s někým, kdo bude připraven ji zatknout. Smrti se samozřejmě nebála, té se nebojí žádný opravdový křesťan; děsila se však, že ji budou mučit. Představila si do ruda rozžhavené kleště, jak se jí zakusují do těla, a musela ty představy vytěsnit z mysli tichou modlitbou.

Nábřeží bylo v noci tiché. Stánky prodavačů ryb byly zavřené a rackové odletěli sbírat odpadky jinam. Řeka lehce šplouchala na břehy.

Pierre na ni čekal, držel svítilnu. Jeho obličej osvětlený zespoda vypadal zlověstně hezky.

Byl sám.

Zvedla knihu, ale nedala mu ji. „Nesmíte nikdy nikomu říct, že tohle máte,“ varovala ho. „Za to, že jsem vám ji prodala, by mě mohli popravit.“

„Rozumím,“ přikývl.

„I vy budete dávat v sázku život, jestli ji ode mě přijmete.“

„Vím.“

„Jestli jste si jistý, tak si ji vezměte a vraťte mi tu Mluvnici.“ Vyměnili si balíčky.

„Sbohem,“ rozloučila se Sylvie. „Nezapomeňte, co jsem říkala.“

„Nezapomenu,“ slíbil. Pak ji políbil.

Alison McKayová spěchala chodbami paláce Tournelles, kde pořád táhne průvan, s nečekanou zprávou pro svou nejlepší přítelkyni.

Přítelkyně musí splnit slib, který nikdy nedala. Očekávalo se to celé roky, ale přesto to znamenalo otřes. Byla to dobrá zpráva a špatná zároveň.

Středověká budova na východní straně Paříže byla rozlehlá a dost zchátralá. Navzdory bohatému vybavení byla studená a nepohodlná. Prestižní, avšak zanedbaná, podobně jako její současná obyvatelka Kateřina Medicejská, královna Francie, manželka krále, který dával přednost své milence.

Alison vešla do postranní místnosti a našla ty, které hledala.

Dva dospívající mladí lidé seděli na podlaze u okna a v přerušovaném svitu zimního slunce hráli karty. Jejich oblečení a šperky prozrazovaly, že patří k nejbohatším lidem na světě, ale oni vzrušeně hráli o šestáky a báječně si to užívali.

Chlapci bylo čtrnáct, vypadal však mladší. Byl zakrnělý a na první pohled neduživý. Vcházel do puberty, a když mluvil svým chraplavým hlasem, koktal. František , nejstarší syn krále Jindřicha II. a královny Kateřiny, byl dědicem francouzského trůnu.

Dívka byla krásná rusovláska, ve svých patnácti letech neobyčejně vysoká, vyšší než většina mužů. Jmenovala se Marie Stuartovna a byla to královna Skotska.

Když bylo Marii pět a Alison osm, přestěhovaly se ze Skotska do Francie; dvě vyděšené holčičky se ocitly v cizí zemi, kde nikomu nerozuměly ani slovo. Často churavý František se stal jejich dětským kamarádem a všechny tři děti si vytvořily silné vzájemné pouto lidí, kteří jsou řízením osudu nuceni žít spolu.

Alison láskyplně ochraňovala Marii, která kvůli svému sklonu jednat impulzivně a zbrkle občas potřebovala mít nad sebou dozor. Obě dívky měly rády Františka jako bezmocné štěně nebo kotě. František vzhlížel k Marii jako k bohyni.

Nyní měl být trojúhelník přátelství otřesen a možná zničen.

Marie zvedla s úsměvem oči, pak si povšimla Alisonina výrazu a znepokojila se. „Copak?“ zeptala se francouzsky bez sebemenší stopy skotského přízvuku. „Co se stalo?“

Alison to ze sebe vychrlila. „Vy dva se v neděli po Velikonocích budete muset vzít!“

„Tak brzy!“ vydechla Marie, a pak obě pohlédly na Františka.

Marii zasnoubili s Františkem už jako pětiletou, těsně před tím, než se přestěhovala natrvalo do Francie. Podobně jako všechny královské zásnuby i toto byl politický krok. Jeho účelem bylo upevnit spojenectví Francie a Skotska proti Anglii.

Jak však dívky vyrůstaly, začínaly pochybovat, že ke sňatku vůbec někdy dojde. Vztahy mezi třemi královstvími se neustále měnily. Vlivné osoby v Londýně, Edinburghu a Paříži často hovořily o alternativních manželech pro Marii Stuartovnu. Nic se nezdálo jisté, až doteď.

František vypadal utrápeně. „Já tě miluju,“ řekl Marii. „Chci si tě vzít – až budu muž.“

Marie se natáhla, aby ho vzala soucitně za ruku, ale jeho to přemohlo.

Rozplakal se a vstal.

„Františku –,“ chlácholila ho Alison. Bezmocně zavrtěl hlavou a vyběhl z pokoje.

„Ach bože,“ povzdechla si Marie. „Chudák František .“

Alison zavřela dveře. Nyní zůstaly dívky samy, jen mezi čtyřma očima. Alison podala Marii ruku a vytáhla ji nahoru. Držely se za ruce dál a společně usedly na pohovku potaženou sytě kaštanovým sametem. Chvíli mlčely, pak se Alison zeptala: „Jak se cítíš?“

„Celý život mi říkají, že jsem královna,“ odpověděla Marie. „Ve skutečnosti jsem jí nikdy nebyla. Stala jsem se královnou Skotska, když mi bylo šest dní, a lidé se mnou nikdy nepřestali zacházet jako s miminem. Jestliže si ale vezmu Františka a on se stane králem, pak ze mě bude královna Francie – skutečná.“ V očích jí zaplála touha. „A to chci.“

„Ale František …“

„Já vím. Je milý a já ho miluju, ale lehnout si s ním do postele a, však víš…“

Alison mohutně přikyvovala. „Na to se skoro nedá ani pomyslet.“

„Možná bychom se s Františkem mohli vzít a jen předstírat.“ Alison zavrtěla hlavou. „Pak by vaše manželství mohli anulovat.“

„A já bych už nebyla královnou.“

„Přesně tak.“

„Proč teď?“ trápila se Marie. „Co to způsobilo?“

Alison se to dozvěděla od královny Kateřiny, nejlépe informované osoby ve Francii. „Králi to navrhl Zjizvený.“ Vévoda z Guise byl Mariin strýc, bratr její matky. Po jeho vítězství v Calais se rodina ocitla na koni.

„Proč se o to strýček Zjizvený stará?“

„Jen pomysli, jakby to pozvedlo prestiž rodiny Guiseových, kdyby se jedna z nich stala královnou Francie.“

„Zjizvený je voják.“

„Ano, určitě to byl nápad někoho jiného.“

„Ale František …“

„Všechno se to vrací k malému Františkovi, viď?“

„On je tak malý,“ povzdechla si Marie. „A tak nemocný. Je vůbec schopný dělat to, co se očekává, že dělá muž s manželkou?“

„Nevím,“ přiznala Alison. „Ale to zjistíš už v neděli po Velikonocích.“

3

Když leden přecházel do února, Margery a její rodiče zůstávali stále ještě na mrtvém bodě. Sir Reginald a lady Jane byli pevně rozhodnutí, že si Margery má vzít Barta, a ona prohlašovala, že manželský slib nikdy nevysloví.

Rollo měl na ni vztek. Naskytla se jí možnost vytáhnout rodinu mezi katolickou šlechtu, a ona se místo toho chce spolčit s Willardovými, kteří mají protestantské sklony. Jak může uvažovat o takové zradě – zvlášť za vlády královny, která v každém ohledu upřednostňuje katolíky?

Fitzgeraldovi byli přední rodina ve městě – a také tak vypadají, pomyslel si Rollo hrdě, když stáli v hale a oblékali si své nejteplejší oblečení, zatímco velký zvon na katedrále svolával na mši. Sir Reginald byl vysoký a štíhlý a i pihy, které hyzdily jeho obličej, mu dodávaly jistou výjimečnost. Oblékl si těžký, volný plášť bez rukávů z kaštanově hnědé látky. Lady Jane, malá a hubená, měla špičatý nos a jejím těkavým očím uniklo máloco. Na sobě měla kabát lemovaný kožešinou.

Margery byla také malá, ale zakulacenější. Zuřivě trucovala a od hraběcí oslavy nesměla vycházet z domu; nebylo jí však možné bránit ve styku s vnějším světem věčně a dnes ráno bude na mši kingsbridgeský biskup, mocný spojenec, jehož si rodina nemohla dovolit ani náznakem urazit. Margery se očividně rozhodla, že nebude vypadat tak žalostně, jak se cítí. Vzala si na sebe kabát z kingsbridgeského šarlatu a s ním ladící klobouček. V posledním roce z ní vyrostla nejhezčí dívka ve městě – i její bratr to mohl vidět.

Pátým členem rodiny byla Rollova prateta. Někdejší jeptiška v kingsbridgeském převorství se k Fitzgeraldovým přistěhovala, když král Jindřich VIII. převorství zrušil. Své dva pokoje v horním patře domu proměnila v malý ženský klášter, ložnici v holou celu a obývací pokoj v kapli; svou zbožností si získala Rollův velký respekt. Všichni jí stále říkali sestra Joan. Nyní už byla stará a křehká a chodila o dvou holích, ale trvala na tom, že půjde do kostela, když tu je biskup Julius. Služebná Naomi přinese pro sestru Joan do katedrály židli, protože by celou hodinu nedokázala stát.

Vyšli z domu společně. Bydleli na křižovatce na konci hlavní ulice naproti cechovnímu domu; bylo to dominantní místo s dobrým výhledem a sir Reginald se na okamžik zastavil a pohlédl přes ulice hustě poskládané jako schody sestupující dolů k řece. Na doškové střechy a kouřící komíny dopadal zlehka sníh. Moje město, vyjadřoval jeho výraz.

Jak starosta a jeho rodina vznešeně sestupovali po svažující se hlavní ulici, jejich sousedé je uctivě zdravili, ti zámožnější jim přáli dobré ráno, zatímco příslušníci nižších vrstev se jen mlčky dotýkali čepic.

Na denním světle si Rollo povšiml, že matčin kabát je mírně prokousaný od molů, a doufal, že to nezpozoruje nikdo jiný. Otec bohužel neměl peníze na nové oblečení. Obchodování v přístavu Combe, kde sir Reginald působil jako hlavní výběrčí cel, šlo špatně. Francouzi se zmocnili přístavu Calais, válka se stále vlekla a nákladní lodní doprava v Lamanšském průlivu klesla na minimum.

Když se přibližovali ke katedrále, prošli kolem další příčiny rodinné finanční krize: nového domu, který se měl nazývat Brána převorství. Stál na severní straně tržiště, na pozemku, který býval ještě v dobách převorství připojený k převorovu domu. Stavba se téměř zastavila. Většina stavařů odešla jinam, pracovat pro lidi, kteří jim mohou zaplatit. Zvědavým lidem bránilo ve vstupu do nedokončené budovy nahrubo stlučené dřevěné oplocení.

Sir Reginald také vlastnil komplex budov převorství na jižní straně katedrály: křížové chodby, kuchyň a dormitář mnichů, ženský klášter a stáje. Když Jindřich VIII. rozpustil kláštery, jejich majetek byl dán nebo prodán místním magnátům a sir Reginald tak získal převorství. Tyto převážně staré budovy byly zanedbávány po desítky let a nyní se rozpadaly, v krovech hnízdili ptáci a v ambitech vyrážely ostružiníky. Reginald patrně celý objekt prodá zpátky kapitule.

Mezi těmito dvěma zanedbanými pozemky stála katedrála, hrdá a nezměněná po celá staletí stejně jako katolická víra, kterou ztělesňuje. V posledních čtyřiceti letech se protestanti pokoušeli pozměnit křesťanské doktríny, kterým se tu tak dlouho učilo: Rollo nechápal, jak mohou být tak arogantní. Bylo to podobné, jako kdyby se někdo pokoušel osadit kostelní zdi moderními okny. Pravda tu je na věky věků, stejně jako katedrála.

Dovnitř vešli velkým klenutým vchodem v západním průčelí. Zdálo se, že uvnitř je ještě chladněji než venku. Pohled na dlouhou chrámovou loď s jejími uspořádanými řadami přesně se opakujících sloupů a oblouků naplnil Rolla jako vždy uklidňujícím pocitem systematického vesmíru řízeného racionálním božstvem. Na opačném konci zimní denní světlo lehce prosvětlovalo velké rozetové okno, které svými barevnými skly ukazovalo, jak všechno skončí: Bůh soudící v poslední den, hříšníci mučení v pekle, spravedliví vstupující na nebesa, rovnováha obnovena.

Když Fitzgeraldovi procházeli uličkou k pilíři křížení, začaly modlitby. Z dálky pozorovali, jak kněží u hlavního oltáře slouží mši. Kolem nich se nacházely další přední rodiny města, včetně Willardových a Cobleyových, i hrabství, zejména hrabě ze Shiringu a jeho syn Bart a lord a lady Brecknockovi.

Zpěv byl nevalný. Stovky let úchvatné sborové hudby v kingsbridgeské katedrále skončily, když bylo převorství zavřeno a sbor rozpuštěn. Někteří z bývalých mnichů založili nový sbor, ale duch se vytratil. Nedokázali znovu vytvořit onu fanatickou kázeň skupiny lidí, kteří zasvětili celý život velebení Boha krásnou hudbou.

V dramatických chvílích, jako je pozdvihování hostie a číše s vínem, zůstávali shromáždění věřící klidní, a stejně tak zdvořile naslouchali kázání biskupa Julia – z poslušnosti –, ale jinak se spolu po většinu doby bavili.

Rolla popudilo, když zahlédl, jak Margery potají vyklouzla od rodiny a čile rozpráví s Nedem Willardem, až jí péro na kloboučku nadskakuje. Ned byl také vyšňořený ve svém modrém francouzském kabátě a zcela zřejmě se těšil z toho, že je s ní. Rollo by mu za tu nestoudnost nejraději nakopal zadek.

Aby si to vynahradil, šel si promluvit s Bartem Shiringem a ujišťoval ho, že to nakonec všechno skončí správně. Povídali si o válce. Ztráta Calais poškodil a nejen obchod. Královna Marie a její cizí manžel byli čím dál neoblíbenější. Rollo si nemyslel, že Anglie bude někdy mít dalšího protestantského panovníka, ale Marie Tudorovna neprokazovala katolictví dobrou službu.

Když bohoslužba končila, přistoupil k Rollovi Dan, kulaťoučký syn Philberta Cobleyho. Puritánští Cobleyovi se dostavili se sebezapřením, tím si byl Rollo jistý; tušil, že nenávidějí sochy a obrazy a že by si před závanem kadidla nejraději zacpali nos. Představa, že lidé – nevědomí, nevzdělaní, hloupí obyčejní lidé – mají právo zvolit si náboženství, doháněla Rolla k šílenství. Kdyby se tak naivní myšlenka někdy prosadila, civilizace by se zhroutila. Lidem se musí říkat, co mají dělat.

Dana doprovázel šlachovitý, ošlehaný muž jménem Jonas Bacon, jeden z mnoha námořních kapitánů ve službách kingsbridgeských obchodníků.

„Máme náklad, který chceme prodat. Nezajímalo by vás to?“ oslovil Dan Rolla.

Majitelé lodí jako Cobleyovi často prodávali své náklady předem, někdy nabízeli čtvrtiny nebo osminy více investorům zároveň. Tímto způsobem se získávaly peníze na financování plavby a představovalo to i rozložení rizika. Podílníci mohli někdy dostat zpátky desateronásobek svého podílu – nebo přijít o všechno. Za příznivějších časů sir Reginald takto dosáhl obrovských zisků.

„To by nás mohlo zajímat,“ přisvědčil Rollo. Nemluvil upřímně. Otec neměl žádné hotové peníze, které by do nákladu mohl investovat, ale Rollo se přesto chtěl dozvědět víc.

„Loď St Margaret se vrací z Baltského moře s nákladním prostorem nacpaným kožešinami, které budou mít po vyložení cenu víc než pět set liber,“ pokračoval Dan. „Můžu ti ukázat seznam nákladu.“

„Jak to můžeš vědět, jestliže je pořád ještě na moři?“ zamračil se Rollo.

Otázku zodpověděl kapitán Bacon hlasem chraplavým po letech křičení ve větru. „Předjel jsem ji u holandských břehů. Moje loď, Jestřáb, je rychlejší. Zastavil jsem a zjistil podrobnosti. St Margaret se právě chystala zajet do přístavu kvůli nějakým drobným opravám. Do dvou týdnů ale bude v Combe.“

Kapitán Bacon měl špatnou pověst. Jako mnoho kapitánů. Nikdo není svědkem toho, co námořníci dělají na moři, a proslýchá se, že jsou to zloději a vrahové. Ovšem jeho příběh zněl věrohodně. Rollo přikývl a otočil se znovu k Danovi. „Tak proč ten náklad prodáváte teď?“

V kulatém Danově obličeji se objevil prohnaný výraz. „Potřebujeme peníze na jinou investici.“

Nehodlal prozradit na jakou. To bylo přirozené. Jestliže narazil na dobrou obchodní příležitost, nedá přece jiným šanci, aby se k ní dostali dřív. Rollo přesto pojal podezření. „Není s vaším nákladem něco v nepořádku?“

„Ne. A na důkaz toho jsme připraveni zaručit hodnotu těch kožešin ve výši pěti set liber. Ale náklad vám prodáme za čtyři sta.“

To byla značná částka. Úspěšný zemědělec hospodařící na vlastní půdě může vydělat padesát liber za rok; prosperující kingsbridgeský obchodník by byl hrdý na roční příjem ve výši dvou set liber. Čtyři sta představuje obrovskou investici – ale zaručený zisk sta liber za pouhé dva týdny byla výjimečná příležitost.

A zaplatily by se tím všechny dluhy rodiny Fitzgeraldových. Bohužel oni těch čtyři sta liber nemají. Nemají ani čtyři libry. Nicméně Rollo nezaváhal. „Řeknu to otci.“ Byl si jistý, že tento obchod nemohou uzavřít, ale sira Reginalda by mohlo urazit, kdyby syn prohlašoval, že mluví oficiálně za rodinu.

„Nezdržuj to,“ varoval ho Dan. „Přišel jsem nejdřív za vámi, protože sir Reginald je starosta, ale jsou tu i jiní, za kterými můžeme jít.“ Pak s kapitánem odešli.

Rollo se rozhlédl chrámovou lodí, spatřil otce opřeného o žlábkovaný sloup a zamířil k němu. „Mluvil jsem s Danem Cobleym.“

„Ano?“ Sir Reginald neměl Cobleyovy rád. Ty měl rád málokdo. Zdálo se, že si myslí, že jsou zbožnější než obyčejní lidé, a jejich odchod z divadelního představení všechny popudil. „Co chtěl?“

„Prodat lodní náklad.“ Rollo vysvětlil otci podrobnosti.

Když skončil, Reginald se zeptal: „A jsou ochotni garantovat cenu těch kožešin?“

„Pět set liber – za investování čtyř set. Vím, že nemáme peníze, ale myslel jsem, že bys o tom měl vědět.“

„Máš pravdu, ty peníze nemáme.“ Reginald vypadal zamyšleně. „Ale možná bych je sehnal.“

Rollo nechápal jak. Jenže otec je vynalézavý. Nepatřil k obchodníkům, kteří své podnikání budují postupně, byl to vypočítavý prospěchář dychtící nepředvídanou, mimořádně výhodnou nabídku popadnout za pačesy.

Je možné, že by dokázal naráz vyřešit všechny rodinné starosti? Rollo se v to ani neodvažoval doufat.

K Rollovu údivu si šel Reginald promluvit s Willardovými. Alice byla přední obchodnice, takže starosta s ní často projednával různé záležitosti; ovšem ti dva se v žádné vzájemné oblibě neměli a jejich vztahům nikterak nepomohlo, když Fitzgeraldovi odmítli mladého Neda jako potenciálního zetě. Rollo fascinovaně následoval otce.

„Smím na slovíčko, paní Willardová?“ zeptal se tiše Reginald.

Alice byla malá podsaditá žena s naprosto dokonalým chováním.

„Samozřejmě,“ přisvědčila zdvořile.

„Potřebuji na krátkou dobu půjčit čtyři sta liber.“

Alice vypadala zaskočeně. „To se budete asi muset vypravit do Londýna,“ odpověděla po odmlce. „Nebo do Antverp.“ Holandské město Antverpy bylo finančním hlavním městem Evropy. „Máme v Antverpách bratrance,“ dodala. „Ale nevím, jestli bude chtít půjčit tak velkou částku.“

„Potřebuji ji dneska,“ upřesnil sir Reginald. Alice zvedla obočí.

Rollo se zastyděl. Bylo ponižující doprošovat se o půjčku rodiny, vůči které se nedávno zachovali tak pohrdavě.

Jenže Reginald šel bez ohledu na to neúnavně za svým. „Jste jediný obchodník v Kingsbridgi, který má takové peníze ihned k dispozici, Alice.“

„Smím se zeptat, na co je potřebujete?“

„Mám příležitost koupit dobrý lodní náklad.“

Rollo tušil, že Reginald neřekl od koho ze strachu, že by se Alice mohla pokusit koupit ten náklad sama.

„Loď dorazí do přístavu Combe za dva týdny,“ dodal Reginald.

V tuto chvíli se do hovoru vmísil Ned Willard. Ten si přirozeně užije pohled na Fitzgeraldovy žádající pomoc od Willardových, pomyslel si hořce Rollo. Nedova poznámka byla však věcná. „Tak proč by to majitel chtěl prodávat v tuto chvíli?“ zeptal se skepticky. „Stačí mu počkat dva týdny a za vyložený náklad dostane plnou cenu.“

Reginald se tvářil podrážděně, že ho zpochybňuje pouhý chlapec, ale svou nelibost potlačil a odpověděl: „Prodejce potřebuje hotové peníze okamžitě kvůli další investici.“

„Ztrátu tak velké částky nemůžu riskovat – to jistě chápete,“ namítla Alice.

„Žádné riziko neexistuje,“ ujistil ji Reginald. „Za o málo víc než dva týdny máte svoje peníze zpátky.“

Rollo věděl, že tohle je hloupost. Riziko existuje vždy.

Reginald přitlumil hlas. „Jsme sousedé, Alice. Pomáháme si navzájem. Jak víte, já usnadním cestu vašim nákladům v přístavu Combe. A vy pomůžete mně. Takhle to v Kingsbridgi chodí.“

Alice vypadala zaraženě a Rollo si po chvíli uvědomil proč. Otcova uklidňující slova ve skutečnosti vyjadřovala nepřímou hrozbu. Naznačoval, že když Alice nebude spolupracovat, pak by jí Reginald mohl dělat problémy v přístavu.

Nastala delší odmlka, ve které Alice vše zvažovala. Nechtělo se jí ty peníze půjčovat, ale nemůže si dovolit znepřátelit si někoho tak mocného, jako je Reginald.

Nakonec promluvila. „Požadovala bych záruku.“

Rollovy naděje poklesly. Muž, který nic nemá, žádnou záruku nabídnout nemůže. Tohle byl jen jiný způsob odmítnutí.

„Dám do zástavy své místo hlavního výběrčího cel,“ odpověděl Reginald.

Alice zavrtěla hlavou. „Tím nemůžete disponovat bez královského svolení – a na to nemáte čas.“

Rollo věděl, že Alice má pravdu. Reginaldovi hrozilo, že jeho zoufalství vyjde najevo.

„Tak co takhle převorství?“ nadhodil Reginald.

Alice znovu zavrtěla hlavou. „Váš nedostavěný dům nechci.“

„Tak tu jižní část, křížové chodby, dormitáře mnichů a ženský klášter.“ Rollo si byl jistý, že Alice takovou záruku nepřijme. Budovy starého převorství se již přes dvacet let nepoužívaly a nyní byly v neopravitelném stavu.

K jeho překvapení se však zdálo, že tohle Alici náhle zajímá. „Možná…“ zamumlala.

Rollo se vmísil. „Ale otče, víš přece, že biskup Julius chce, aby kapitula převorství koupila zpátky – a tys už víceméně souhlasil, že jim to prodáš.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Reginald. „Nehodlám půjčku nesplatit, takže zástava nepropadne. Biskup dostane, co chce.“

„Dobrá,“ přikývla Alice.

Nakonec to Reginald vytušil. „Zaplatil bych vám dobrý úrok.“