KRVAVÝ SNÍH

Michal Sabó

Věnováno památce mého strýce Břetislava S.

© Michal Sabó, 2024

ISBN 978-80-284-0258-7

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- Prolog

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- ČÁST DRUHÁ

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- ČÁST TŘETÍ

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- ČÁST ČTVRTÁ

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- EPILOG

- 48. kapitola

- 49. kapitola

- 50. kapitola

Chcete-li, aby vám lidé věřili,

musíte učinit pravdu neuvěřitelnou.

Napoleon Bonaparte

Leden 1645

Evropu pohlcují plameny. Dvacet sedm let trvá válka, která bude později známá jako třicetiletá. Smrt a utrpení jsou na denním pořádku, lidi kosí hlad, mor a nájezdy cizích vojsk.

Válka vstupuje do nové etapy. Vítězné otěže přebírá švédská armáda, která, jak se zdá, nejde zastavit. Situace v Čechách je zoufalá. Švédi obsadili polovinu Moravy s Olomoucí v čele. Generál Torstenson v Německu formuje novou armádu, která si klade za cíl dojít až do Vídně. Císařské vojsko čeká nejdůležitější rok války, který rozhodne o osudu celé monarchie. Do této doby je zasazeno naše vyprávění, protože ti, o nichž tady budu psát, se na všech těch událostech významně podíleli. Podíváme se spolu, jaký osud nám prozřetelnost přichystala a jak chybělo málo k tomu, abychom dnes mluvili švédsky. Masopust roku 1645 vepsal do našich dějin krvavou stopu…

Povíme si o hrdinech, kteří se zasloužili o mnohé. Toto je jejich příběh…

ČÁST PRVNÍ

Švédové přicházejí

LEDEN 1645

Nežije, kdo se smrti bojí.

Johann Gottfried Seume

Prolog

Sychravý den. Podzim. Jak nesnáší podzim. Je mu zima a zebou ho nohy. Boty i punčochy má promáčené a klepe se jako osika. Navlhlý prapor jejich pluku je tak těžký, že má co dělat, aby ho udržel v ruce. Kolem něj stojí jeho bratři ve zbrani. Stojí u zdi letohrádku Hvězda a čekají na svou chvíli. Z dálky jsou slyšet zvuky bitvy. Střelba, křik, rozkazy a utrpení raněných. Nikdo neví, kdo začal. Nikdo neví, kdo vítězí. Hledí do neprostupné mlhy a čekají na rozkaz k útoku, který snad přijde každým okamžikem.

Zapře si prapor o rameno a zkontroluje si, že má vše na svém místě. Pistole za opaskem, meč, který mu věnoval otec. Ten proklatý meč, který nosil už jeho děd a který mu má přinést štěstí. Z mlhy se vyřítí jezdec a zastavuje před linií. Několik mužů to málem nevydrželo a vypálilo, ale naštěstí v jezdci poznali svého velitele hraběte Šlika.

Šlik seskočil z koně a vydal se ke svým mužům. Vůbec neřešil, že jeho splašený bělouš prchl zpátky do mlhy. Plukovník Šlik. Hrdina mnoha bitev, který celý svůj život zasvětil válce. Tak to je on. Menší zrzavý čtyřicátník, jenž vůbec nedbá na to, že je celý od bahna a krve.

„Bratři! Vojsko bylo poraženo. Nepřítel se valí na Prahu. Jsme jediní, kdo je může zastavit.“

Polkl naprázdno. Tak bitva je prohraná. Jak se to jen mohlo stát? Kde se stala chyba?

„Udržujte linie co nejdéle a zabijte každého císařského, kterého uvidíte. Modlím se za vás.“

Šlik se pokřižoval a postavil se vedle něj. Ruce se mu začaly třást ještě víc. Hrabě si toho všiml a otcovsky se na něj podíval.

„Máš strach?“

„Nemám, pane.“

„Jen to řekni, také ho mám.“

„Vy?“

„No jistě. Na tohle si člověk nikdy nezvykne.“

Z mlhy bylo slyšet, jak se k nim blíží nepřítel. Muži se začali nervózně dívat kolem sebe. Šlik si toho všiml.

„Držte linii. Nikdo se nepohne ani o krok zpět. Kdo to udělá, tomu vpálím kuli do zad.“

Jeho slova byla zbytečná. V momentě, kdy se z mlhy vynořila řada císařských, začali muži ze Šlikova pluku hromadně zahazovat zbraně a utíkat ku Praze. Ne ovšem všichni. Někteří se bili jako lvi. Zapráskala střelba z mušket a přišel boj muže proti muži. Stále stál na místě paralyzován strachem a držel hrdě jejich prapor. Šlik po jeho pravici křičel rozkazy a odrážel dotěrné útoky císařských pikenýrů.

Ucítil ostrou bolest v levém rameni. Bolest byla tak intenzivní, že upustil prapor, který skončil na zemi. Byl ihned pošlapán řadou vojáků, kteří na ně stále doráželi. Hrabě Šlik pochopil, že je vše ztraceno. Kolem sebe už mohl spatřit jen apokalypsu, jež nešla zastavit. Uchopil za loket mladého praporečníka, který vedle něj postával a držel si zraněnou ruku, a společně s ním se dal na zběsilý úprk. I ti poslední odvážní, co doposud neutekli, konečně pochopili, že je celá situace ztracená. Hrdý moravský pluk byl rozprášen a nyní hnán ku Praze.

Zakopl o větev a upadl. Šlik se ho pokoušel zvednout, ale v tu ránu se kolem nich rozestavili čtyři mušketýři s napřaženými meči. Šlik tasil meč a posměšně si je měřil pohledem. Všichni byli velmi mladí a vystrašení. Šlik by jim mohl ve svých čtyřiceti letech dělat otce.

„Vy si myslíte, že dokážete zabít lva?“

Mušketýři zareagovali pozdě. Rychlým výpadem Šlik jednomu proťal hrdlo a pustil se do zbylých tří. Sledoval je ze země. Jeho velitel byl sice mrštný bojovník, ale brzy bylo vidět, že začíná polevovat a mladíkům nestačí. Jednomu z nich se povedlo Šlikovi uštědřit ránu pistolí do tváře a Šlik upadl na zem. Pistole! No ano! Rychle vytáhl pistoli, kterou měl za opaskem a zastřelil mladíka, který chtěl raněného Šlika dorazit.

„Du Schwein!“

Ani nevěděl, který z těch dvou to byl, ale inkasoval pořádný kopanec do žaludku. Ležel schoulený do klubíčka a cítil, jak do něj kopou. Smířil se s bolestí. Už jí bylo tolik, že ji nevnímal. Celý jeho svět se smrsknul do jediné myšlenky. Tak takhle vypadá smrt…

1. kapitola

Probudilo ho zabouchání na dveře a ženský křik. Když otevřel oči, spatřil, jak v místnosti stojí nasupený generalissimův sluha Maxmilián a povýšeně na něj hledí. Markéta, děvečka z krčmy, kterou si sem včera přivedl, se chvatně oblékala a bez rozloučení a jen napůl oblečená vyběhla ven.

„Jeho Milost si vás žádá.“

„Takhle po ránu? To se mi nezdá.“

„Po ránu? Už bude poledne.“

Bolavě vstal z postele, protáhl se a zívl. Maxmilián, rozmazlený floutek, kterému bylo teprve dvacet let, po něm ze židle hodil košili.

„Oblečte se, proboha.“

„Jste nějak drzý, mladíku.“

„No dovolte, já jsem z…“

„Je mi to jedno. Počkejte venku.“

Maxmilián nijak neprotestoval a vyšel ven. Už bylo na čase. Postavil se a došel k umyvadlu. Ze džbánu si do něj nalil vodu a opláchl si obličej. Podíval se do zrcadla na zdi. Na to, že mu táhne na čtyřicet tři let, vypadá pořád obstojně. Husté černé vlasy a vous střižený dle poslední módy z Vídně. Kdepak, dobře se žije na dvoře hraběte Šlika.

S Maxmiliánem za zády opouštěl svůj příbytek na Petrském předměstí a kráčel na zámek. Slabě chumelilo a městské děti se radovaly z nového přívalu sněhu. Odplivl si a zachumlal se do kabátu. Nesnášel tuhle zimu. Už se nemohl dočkat, až bude na zámku v teple. Maxmilián ho hrdě následoval.

„A co si vlastně Jeho Milost žádá?“

„Nic mi neřekl, jen pravil, že je to nutné.“

Otočil se na Maxmiliána, který se s ním skoro srazil.

„Nutné?“

„Ano, ráno přišel list z Vídně.“

Rychle přidal do kroku. To už měl Maxmilián co dělat, aby ho doběhl. Jeho pokus skončil neslavně, protože na náměstí uklouzl a skončil v závěji sněhu. Jen se nad tím pousmál a s tímto úšklebkem došel až do zámku. Stále měl totiž před očima Maxmiliána, který leží na ulici a kolem něj poskakují děti a zasypávají ho sněhem.

Prošel kolem hospodářských budov, kde mu služebnictvo prozradilo, že hraběte najde v severním křídle zámku. Vydal se tedy tam. Jak procházel pod lunetovými klenbami, hlavou mu proběhlo, že už by bylo na čase, aby jejich pán zainvestoval a konečně tenhle renesanční skvost povýšil na nový a modernější barokní.

Hrabě Šlik stál u portálu ve společnosti frátera Henricuse, kterého pověřil tím, aby vyhotovil obraz celého města. Mnich v černém hábitu a kožených sandálech vypadal vedle honosně oblečeného Šlika komicky. Přistoupil k nim. Konečně se Šlik odtrhl od skici, kterou mu mnich ukazoval, a zaregistroval ho.

„No konečně jsi dorazil.“

„Omlouvám se, Milosti. Moc práce.“

„Moc práce? Která to byla dnes?“

Mnich si odkašlal. Šlik pochopil, že není vhodné takto mluvit před mužem z církve svaté.

„Omlouvám se, frátere. Dovolte, abych vám představil mého služebníka a rádce Melchiora Kašpara Seidla.“

Aby se neřeklo, tak se svatému muži uklonil. Ten mu pozdrav opětoval a raději se vzdálil. Šlik a Melchior vyrazili do zámecké zahrady. Už sněžilo pořádně.

„Stejně si tu v Plané žijeme božsky.“

„Nemohu nesouhlasit, Milosti.“

„Víš, uvažoval jsem o přestavbě zámku.“

„Já zrovna také.“

Šlik se na něj podíval a šťouchl ho loktem do žeber.

„Jen nepovídej. Už mi bude šedesát pět let.“

„Já vím, dnes máte narozeniny.“

„Už dnes?“

„Ano, Milosti. Je přece pátého ledna.“

Šlik se zamyslel. Ano, Melchior měl pravdu.

„Sakra, jsem dědek, Melchiore.“

„Jen nepovídejte.“

„Ale budu. Už to není, co bývalo. Nudím se.“

„Prý vám dorazil list z Vídně.“

„To tvrdil Maxmilián? Ale kdepak. Jen lest, abych tě sem nalákal.“

„Hezké.“

„No, co co. Od těch dob, co nebojujeme, jsi nám zlenivěl a jen proháníš ženské.“

„Však nás zase zavolají. Jste generalissimus a válka ještě neskončila.“

Šlik se ohnul a sebral hrst sněhu. Zamyšleně koukal do zahrady.

„Já se bojím, že už nezavolají. Slyšel jsem, že se vedou mírová jednání.“

„To se tvrdilo i loni, Milosti.“

„To ano, ale… No, radši toho necháme. Dnes se pomějeme. Budu slavit, jako by mi bylo teprve dvacet let.“

Šlik odhodil sníh a vracel se zpátky k zámku. Melchior si jen povzdechl a vyrazil za svým pánem. Mír. Kdyby tak už konečně zavládl v Evropě mír.

2. kapitola

Hodovní síň na zámku byla osvícena desítkami svící. Hosté na oslavě Šlikových narozenin pocházeli výhradně z Plané. Kromě samotného Šlika a Melchiora tu byl ještě městský purkmistr Albrecht, první radní Matouš a správce městské mincovny Adam. Maxmilián se oslavy neúčastnil stejně jako fráter Henricus.

Svařené víno teklo proudem a stoly se prohýbaly pod přívalem těch nejvybranějších lahůdek. Melchior si nemohl odpustit myšlenku na to, kde tolik jídla jeho pán sehnal. V Čechách byl hlad a bída. Válka už trvala příliš dlouho. Když pozoroval hosty, jak se v dobrém rozmaru cpou, tak si představil, co asi jedí lidé na venkově.

Šlik se zhluboka napil vína a dovolil si hlasité říhnutí. Hosté se dali do smíchu.

„To se nám to žije, když na to máme.“

„A za všechno vděčíme vám, Milosti.“

Melchior se podíval po prvním radním. Malý tlustý prospěchář, který se kdysi hrdě hlásil ke stavovskému povstání. Dnes? Ortodoxní katolík, který poslal své dva syny na církevní studia do Prahy. Neměl tyhle lidi vůbec rád.

„Melchiore? Ty dnes nebudeš pít?“

Melchior se podíval na spokojeného Šlika a nalil oběma pohár vína.

„S vámi budu pít vždy, Milosti.“

Šlik ho poplácal po rameni.

Všichni se zájmem sledovali Šlikova oblíbence, který měl čestné místo u stolu hned po jeho pravici.

„Kdepak. Z něj si vezměte příklad. Dvacet pět let věrné služby. A těch věcí, co jsme spolu zažili.“

„Jen nepřehánějte, Milosti.“

„A kdo přehání? Život jsi mi zachránil tolikrát, že kdybych ti za to měl vyplácet rentu, tak jsem žebrák.“

Melchior byl v rozpacích. Jeho pán měl ale pravdu. Hodně toho prožili. Dvacet pět let válek a dobrodružství. Povstání, zajetí, přechod pod Valdštejna… A všechny ty země, kde prolévali krev. Uhry, Dánsko, Německo… Příliš mnoho krve.

„Nad čím přemýšlíš?“

„Nad všemi těmi boji, co jsme zažili, Milosti.“

„Činil ses, chlapče. Jsi jako můj syn.“

Melchior se podíval na Šlika. Opravdu na něj hleděl otcovským pohledem plným něhy.

„Budu ti muset odkázat nějaké panství.“

„Co bych s ním dělal. Jsem voják, ne hospodář.“

„A proto se mi líbíš. Co vyděláš, to utratíš v mých krčmách.“

Všichni se dali do smíchu a znovu se začalo pít. Vstoupil sluha a začal odnášet prázdné džbány, aby mohl donést nové. Šlik se postavil a promnul si prošedivělou bradku.

„Chci hudbu. Umí tady někdo zpívat?“

Hosté se po sobě nelibě podívali. Nikomu se opravdu nechtělo dělat ze sebe šaška.

„Tak co bude s tím zpěvem?“

Do sálu vběhl Maxmilián. Nedbal na to, že vrazil do sluhy, který upustil drahý italský džbán. Šlik se na něj zle podíval.

„Ten džbán stál tolik, jako je tvůj roční plat.“

„Milosti, to je mi velice líto, ale je tady neodkladná záležitost.“

„Co může být tak neodkladné, že mě rušíš při oslavě?“

„Je tady posel z Vídně.“

Šlik dostal záchvat smíchu a hosté s ním. Maxmilián ho polekaně pozoroval.

„Jaký posel?“

„Nese naléhavou zprávu z generálního štábu.“

Sál najednou ztichl.

„Co se stalo?“

„To nevím, Milosti. Kurýr čeká dole.“

„Tak ho okamžitě pozvi sem!“

Maxmilián se uklonil, obešel sluhu, který sbíral ze země střepy, a zmizel na chodbě. Šlik nyní s vážnou tváři usedl zpátky za stůl a mnul si obličej. Melchior vypil pohár a naklonil se ke svému pánovi.

„Myslíte si, že to je to, co si myslím?“

„Co si myslíš ty, to nevím. Ale já si myslím, že se císař na mě nerozpomenul kvůli přání k narozeninám.“

V sále nastalo ticho, které narušoval jen praskot dřeva z krbu. Opravdu povedený závěr oslavy.

3. kapitola

V sále zůstali jen Šlik, Melchior a Maxmilián. Kurýr předal Šlikovi list. Šlik roztrhl pečeť na dopise a poslal promrzlého kurýra do kuchyně, aby se ohřál a najedl.

„Co tam stojí, Milosti?“

Melchior zpražil pohledem Maxmiliána. Ten zrudl a zadíval se do země. Šlik dočetl dopis a předal ho Melchiorovi. Rychle ho začal číst.

„Švédi?“

„To je překvapení, že?“

„U Kadaně? Jak se sem mohli tak rychle dostat? Zvědové ze Saska nic nehlásili!“

„Museli je podplatit. Maxmiliáne? Dones mapu.“

Maxmilián zmizel, aby se vzápětí vrátil s mapou, kterou rozložil na stole. Melchior zatížil mapu svícny a naklonili se nad ni.

„Švédská armáda je tady.“ Šlik zapíchl prst do Kadaně.

„Podle dopisu směřují na Horažďovice.“

„To znamená, že půjdou kolem nás. Jaký je stav naší posádky, Maxmiliáne?“

„Na panství máme pouze stovku jezdců a asi šedesát pěších, Milosti.“

„To ti bude muset stačit, Melchiore. Naše města mají pevné hradby a zbrojnice máme plné.“

„Mám zaútočit na švédskou armádu s touhle hrstkou?“

„Četl jsi ten dopis pořádně? Generál Werth pochoduje z Bavorska a maršál Götz už je v jižních Čechách. Švédi nejsou hlupáci a pochodují k Horažďovicím. Tam proběhne bitva. Je tu ale riziko, že nějaký jejich hrdinný plukovník vezme bandu řezníků a bude se mu chtít plenit. Ty budeš hlídkovat v okolí. Nesmí se přerušit dovoz stříbra z Jáchymova.“

„A vy?“

„Já? Já se podle rozkazu vydám do Uher, kde na mě čeká vojsko, a podívám se na zoubek sedmihradskému knížeti, protože kdyby byla naše vojska poražena v Čechách a Švédi by se spojili před Vídní s Uhry, tak máme velký, ale opravdu velký problém.“

Melchior otevřel okno. Noční obloha byla zahlcena hustým sněžením.

„Počasí nám hraje do karet. V tomhle počasí se rychle pohybovat nemohou.“

„Díky bohu za to. Ti jen tak z tepla kadaňských domů nevylezou.“

Šlik si nalil víno a zadíval se na mapu.

„To by mohlo vyjít. Vezmeme Švédy do kleští a rozdrtíme je jednou provždy. Bude to krásná bitva.“

„My u toho ale nebudeme.“

Šlik se napil a pousmál se.

„Nebudeme. Já si budu užívat uherské pohostinnosti a ty budeš hlídat náš domov.“

Šlik přistoupil k Melchiorovi a objal ho.

„Spoléhám na tebe. Postarej se mi o panství a nedovol, aby tu zavládl chaos.“

„Můžete se na mě spolehnout.“

Šlik se podíval na Maxmiliána.

„A ty ho budeš ve všem poslouchat.“

„Ano, Milosti.“

Šlik povolil objetí a vydal se ke dveřím.

„Kam jdete, Milosti?“

Šlik se otočil a věnoval mu vřelý úsměv.

„Kam bych šel. Jdu se připravit na válku.“

Melchior opustil zámek a kráčel k náměstí. Jeho pán se důsledně připravoval na cestu, a on se musel připravit na svou novou úlohu.

Prošel kolem kostela Nanebevzetí Panny Marie a zamířil směrem k radnici. Jeho kroky však nevedly za městskou radou. Mířil do hostince, který stál hned vedle.

V hostinci bylo poloprázdno. Kromě skupiny horníků, kteří zapíjeli narození syna jednoho ze svých druhů, tam sedělo jen pár kupců. Melchior došel k výčepu, kde zrovna hostinský otevíral nad svíčkou hrdlo medoviny. Horníci si patrně vyhodili z kopýtka.

„Jsou tady?“

Zarudlý hostinský si otřel svůj velký nos a ukázal Melchiorovi posunkem hlavy za sebe, kde byla za plentou ještě jedna místnost. Melchior pokýval hlavou a vrazil hostinskému do ruky minci.

Vstoupil do místnosti, kterou ozařovala jen jedna svíčka položená na stole. U stolu tam seděli dva od pohledu drsní chlapi. Oba na sobě měli obnošené šaty, na hlavách švihácky nasazené klobouky a hráli kostky. Menší z nich kouřil keramickou dýmku. Když si všiml, že vstoupil Melchior, tak kopl toho druhého pod stolem do holeně. Ten se otočil a změřil si Melchiora pohledem.

„Ale kohopak to nevidím? Už ti přestalo chutnat na zámku?“

„No to ne, ale začalo se mi stýskat po tvém ksichtu.“

Všichni se zasmáli a začali se přátelsky objímat. Melchior si k nim přisedl a hostinský jim donesl pivo. Ten větší se jmenoval Trčka a ten menší, kouřící, byl Ambrož. Zatímco Trčka si pečlivě holil hlavu, aby vynikla velká jizva na temeni, tak Ambrož nosil dlouhé blond vlasy, které nechával, jak s láskou říkal, volně vlát.

„Tak co od nás potřebuješ?“

„Jdeme do války, Trčko.“

„Opravdu? A pořád za stejnou stranu?“

Melchior se pousmál a zalovil pod pláštěm. Vytáhl objemný váček a hodil ho na stůl. Ambrož vyndal z úst dýmku a nahlédl do váčku. Pak hlasitě hvízdl.

„Hezká sumička. A všechno poctivé jáchymovské stříbro. Copak si žádá naše hraběcí Milost?“

„Švédi zase vtrhli do Čech.“

Trčka se pousmál a napil se piva.

„To se dalo čekat, Melchiore. Ti blond zasrani si nikdy nedají pokoj.“

Ambrož se na něj zle podíval. Narážka na blond seveřany pro něj asi byla osobní.

„Dalo, ale nyní je situace jiná než dříve. Máme dvě armády a jdeme do toho. Rozdrtíme Švédy jednou provždy.“

„Já teda nikam nejdu. Já a Ambrož už jsme s válkou skončili. Neplatili dost na to, abych po sobě nechal střílet.“

„A když ti povím, že tohle, co jsem vám donesl, je pouhá záloha?“

Trčka si přisunul měšec a začal počítat. Když skončil, tak vypadal spokojeně.

„Za tohle bych pár Švédů mohl zabít. Tak o co jde?“

„Hrabě Šlik vyráží do Uher a já dostal za úkol dohlížet na pořádek.“

„Pořádek?“

„Víš, jak to myslím. Nikdo nechce vidět Švédy, co by si zablbli u nás na venkově.“

„A co s tím máme společného? Koukni na Ambrože. Ten malej záprdek sice šermuje jako čert, ale nezastaví armádu.“

„Armáda táhne na jih. My musíme jen hlídat malé bojůvky.“

„Kolik máš lidí?“

„Skoro dvě stovky.“

„To je málo, Melchiore.“

„A vaši bratři?“

„Chceš povolat vysloužilce?“

„Chci. Ti chlapi, co tu mám, jsou zobáci.“

„To bude stát víc než tenhle pytlík.“

Melchior se naklonil k Trčkovi, takže cítil jeho dech, co zapáchal zvětralým pivem a cibulí.

„Hrabě Šlik vlastní doly, viď?“

„To ano.“

„A myslíš, že nebude mít na zaplacení?“

Trčka se zamyslel a pohladil si holou hlavu.

„Ambroži? Vem si mého koně a jdi objet chlapy.“

Ambrož vyklepal dýmku na zem, zvedl se a odešel do noci. Melchior poklepal Trčku po rameni.

„Já věděl, že se dohodneme.“

„S tebou? Vždycky. Musím ti totiž splatit Magdeburg.“

Melchior objednal další rundu piva a začal s Trčkou plánovat, co bude třeba udělat. Z vedlejší místnosti k nim doléhal zpěv horníků a večer se začal ubírat do podivně klidné atmosféry před válkou, kdy pohodu vystřídá chaos.

4. kapitola

Hrabě Šlik opustil nad ránem se svým doprovodem Planou. Mířil do Vídně, kde se měl hlásit císaři. Melchior se s ním už nestačil rozloučit, neb měl plnou hlavu svých starostí. Věděl totiž, že je jediný, kdo může zabránit případnému rabování města.

Jeho schůzka s velitelem posádky v Plané proběhla přesně podle jeho představ. Velitel obrany města byl mladý a nezkušený kapitán Georg Weiss. Nikdy nebyl v bitvě, válku znal jen z vyprávění. Když ho Melchior zahrnoval dotazy, tak jen protáčel panenky.

„Hrabě Šlik mi povídal, že máme přes stovku jezdců a šedesát pěších?“

„No tady rozhodně ne.“

„A kde tedy jsou?“

„Jsou v posádkách po celém panství.“

„Dobře, a kolik mužů máme v Plané?“

Weiss se zvedl od stolu a došel k oknu. Hleděl do zámecké zahrady a dlouze přemýšlel.

„Tak kolik mužů tady máme?“

„Dvacet ve stráži.“

„Cože? Chlape, jak můžete být takhle klidný? Dva dny pochodu od nás jsou tisíce Švédů a vy tu velíte dvacítce mužů? S touhle bandou byste neubránil ani radnici!“

„A co mám podle vás udělat?“

„Co? Dejte těm dvaceti koně a pošlete je pro zbytek lidí.“

„Kdyby bylo nejhůře, tak máme plnou městskou zbrojnici.“

„A koho dáte na hradby? Horníky? Pekaře? To, co se k nám blíží, je armáda profesionálů.“

Georg se vrátil ke stolu a začal něco sepisovat.

„Co to děláte?“

„Píšu ty listy, jak jste si přál.“

„No konečně jste zapojil mozek, kapitáne.“

Melchior už odcházel ze zámku, když ho zastavil Maxmilián.

„Můžete mi něco vysvětlit?“

„Co, prosím?“

„V zahradě se utábořila nějaká banda ozbrojených pobudů a tvrdí, že to je na váš rozkaz.“

„To už dorazili?“

„Kdo?“

„Uvidíte. Půjdete se mnou.“

Melchior s Maxmiliánem došli do zahrady, kde to opravdu začínalo vypadat jako v polním ležení. Několik desítek ozbrojenců si tam u rozdělaných ohňů připravovalo výstroj a balilo se na cestu. Melchior v nich poznával známe tváře. Třpytka, malý, hubený veterán, se kterým byl v Dánsku a jenž své jméno získal díky tomu, že měl každé oko jinak barevné. Mohl za to výbuch střelného prachu, který mu zajistil, že na levé oko skoro oslepl. Byl tu také Papež. Asi nejpobožnější voják celé císařské armády, jenž se místo ke krucifixu modlil ke svým dvěma pistolím, se kterými nikdy neminul. Zlatým hřebem byl Falke. Obrovitý Bavor, který si zrovna brousil svůj vražedný nůž, s nímž dokázal v tichosti vyřídit celý tábor nepřítele, zatímco spal.

„Tak co? Splnil jsem slib?“

Z hloučku přišel Ambrož oblečený do kyrysnického brnění s přilbou v náručí.

„Kde je Trčka?“

„Rekvíruje seno pro koně.“

„Dobře. Nech muže nastoupit.“

Ambrož vykřikl povely a mužstvo nastoupilo do dvojřadu. Melchior si je pomalu projížděl pohledem. Tohle byli muži z jiného těsta než ti, které má kapitán Weiss. Vysloužilci. Veteráni mnoha bitev, kteří byli kvůli svému věku příliš staří na službu v armádě. Staří. Všem bylo přes čtyřicet a neuměli nic jiného než zabíjet. Lidé naprosto nevhodní pro mírový život. Tvrdí a zocelení. Hrdí na své obnošené uniformy a zbroj, která pamatovala věčnost.

„Předpokládám, že mě všichni znáte. A kdo ne, tak mu to ti druzí prozradí.“

Muži se zasmáli. Tohle bylo to, co Melchior potřeboval.

„Svoje jste si odbojovali a za udělené odměny jste si mohli užívat míru, ale… K čemu je dobrý mír?“

„K tomu, abychom se nudili doma s manželkami.“

Melchior přišel k usměvavému Třpytkovi a poklepal ho po rameni.

„Však ty žádnou nemáš, ty blázne.“

Mužstvo opět vybuchlo v záchvat smíchu.

„Jste žoldáci a já mám pro vás obchodní nabídku. Hrabě Šlik potřebuje právě vás. Vaším úkolem bude hlídat okolí a odhánět případné švédské nájezdníky.“

Někdo ze zadní řady zařval, jakou že má podle hraběte Šlika cenu jejich život. Melchior se postavil před mužstvo s rukama za zády.

„Deset zlatých záloha a pak dvě zlatky za každý týden služby. Až nebezpečí pomine, dostane každý z vás dalších deset zlatých a veškerá nepřátelská kořist je vaše.“

Muži se po sobě nadšeně podívali. Tolik peněz? To byl snad sen. Maxmilián si stoupl za Melchiora.

„Opravdu vám Šlik dovolil tolik investovat do téhle bandy?“

„Nestarejte se.“

Z řady vystoupil Papež a tasil z opasku své dvě pistole, které začal líbat.

„Za tyhle peníze, Melchiore… Za tyhle peníze s tebou půjdeme až do pekla.“

Mužstvo souhlasně pokřikovalo. Bylo rozhodnuto. Hrabě Šlik právě získal nové vojáky.

Melchior, Trčka a Ambrož seděli v místnosti pro služebnictvo a zaobírali se mapou Čech, rozloženou na stole.

„Kolik jste přivedli mužů?“

„Šedesát. Víc jich manželky nepustily.“

Melchior se usmál na Trčku. Ambrož si začal plnit dýmku.

„To by šlo. Ambrož jako bývalý kyrysník vezme čtyřicet mužů a půjde do zbrojnice nafasovat zbroj. Koně zajistím. Vy budete hlavní průzkum. Budete projíždět okolím a hlídat, co se kde děje.“

„Rozkaz.“

„A co já s tou zbylou dvacítkou?“

„Vy budete záloha, co pomůže vycvičit ty kluky, co sem přivede kapitán Weiss.“

„To mám teda radost.“

Melchior se naklonil nad mapu a poklepal na Kadaň.

„Tady jsou Švédi. Otázka, kam se vydají.“

„Co psali z Vídně?“

„Štáb posílá vojska k Horažďovicím. Tam chtějí bitvu.“

„Proč tam?“

„Kdo to má vědět. Znáš generály, Trčko.“

Ambrož si připálil o svíčku na parapetu a přistoupil k mapě.

„Myslím si, že oni tak hloupí nebudou. Kdybych byl Švédem, tak si nejprve zbuduji pevné předmostí na severu.“

„Uvažuješ správně. Také to tak odhaduji. Chvíli se budou válet na severu, obsadí pár měst a pak půjdou na jihozápad, kde na ně čekáme. Pokud totiž obsadí jihozápad, tak odříznou naše posily z Bavorska.“

„A pak potáhnou na Vídeň.“

„A to bude konec.“

Trčka se zájmem sledoval diskuzi svých přátel.

„To je sice hezké, co tady povídáte, ale proč by se vydali zrovna sem?“

Ambrož si vložil dýmku do úst a gestem pravé ruky ukázal proč.

„Šlikovo zlato, Trčko. Všichni vědí, že tady razí mince pro celou říši.“

„Jo tak… No moment… Tak proto nás tolik platíš.“

„Platím vás proto, že jsem stejně jako vy voják a vím, že nezaplacený voják nikdy neplní rozkazy tak, jak by měl.“

Do místnosti vstoupil Maxmilián s dopisem. Mlčky ho předal Melchiorovi. Přátelé mu koukali přes rameno, když si ho četl.

„To píše hrabě Šlik. Pozítří je ve Vídni. Podle zpráv průzkumu se Švédi na severu opevňují a dělají si zálusk na Žatec a Most.“

„No, co jsem říkal? Chtějí mít jisté zimoviště. Podívejte se ven. Takovou zimu jsem dlouho nezažil.“

„To je pro nás výhoda. Máme čas na přípravu.“

Maxmilián si odkašlal.

„Hrabě Šlik vám ještě vzkazuje, že máte neomezenou finanční rezervu. Ovšem pod podmínkou, že nebude přerušen provoz mincovny.“

Trčka si hvízdl.

„Tak to je opravdu hodně posraná situace, když máme neomezené finance. To smrdí problémy.“

Maxmilián jen zakroutil hlavou a odešel. Vulgarita těch mužů ho urážela. On byl přeci šlechtic. Tohle neměl zapotřebí.

V ulicích hořely ohně. Venku panoval povyk narušovaný křikem velitelů rozdávajíc rozkazy. Muži rekvírovali vše, co se jim mohlo hodit. Generál Wrangel to pozoroval z okna. Byl vlastně rád, že je tady. Konečně si mohl vydobýt jméno a postavení. Do sálu kadaňské radnice se došoural o holi od pohledu nemocný muž sužovaný mnoha nemocemi. S bolestí se posadil do křesla bývalého radního a začal si pro sebe nadávat.

„Zase ta vaše dna?“

„Zase. Ta bolest je strašná.“

„Měl jste být raději doma.“

„A nechat si tohle ujít? Pche.“

Do sálu vstoupila skupina důstojníků. Usadili se ke stolu ke svému veliteli, kterým nebyl nikdo jiný než obávaný lev severu, generál Torstenson. Generál Wrangel, jeho pobočník, se usadil po jeho pravici. Služebnictvo doneslo občerstvení.

„Zahajuji poradu, pánové.“

Důstojníci s nadšením poslouchali starého generála, který už byl na svém několikátém tažení do Čech. Sluha donesl mapu a rozložil ji před generály.

„Plán je prostý. Dojít k Vídni, kde se spojíme se sedmihradským knížetem a začne obléhání. Předtím máme trochu času, takže si uděláme menší procházku po Čechách.“

Důstojníci se zasmáli vtipu svého velitele. Nesmál se pouze Wrangel. Ten se zvedl a začal prstem rejdit po mapě.

„Plán je takový. Armáda se rozdělí na dva sledy. První povedu já. Obsadíme tato města – Žatec, Chomutov, Slaný a Most.“

„A druhý povedu já. Lev severu Torstenson. Já půjdu na jihozápad, kde na nás čekají formující se císařská vojska.“

Jeden z důstojníků se postavil a odkašlal si.

„Dovolte, pane, ale když víme, že se tam shromažďuje nepřítel, tak… Je to správné?“

Torstenson se pousmál na Wrangela a ten se chopil slova.

„Naším cílem je unavit císařská vojska. Budeme manévrovat jihozápadem. Generál Torstenson projde kolem Plzně, kterou budeme ignorovat, k Horažďovicím, kde bude vyčkávat. Císař tam shromáždí vojsko. My mu ale bitvu nenabídneme a generál začne postupovat pryč. Rakušáci se budou muset sbalit a pochodovat za námi.“

„Ale kde budete vy, pane?“

„Já budu se svým vojskem čekat na správném místě, kde vybuduji vhodné pozice pro bitvu. Ke mně se připojí zbytek vojsk a potom zničíme císařskou armádu jednou provždy. A cesta na Vídeň bude volná.“

O slovo se přihlásil vysoký důstojník v jezdeckém brnění.

„Pánové, plán je to sice skvělý, ale… To chcete západem jen projít?“

„Samozřejmě si tam obsadíme a vybudujeme nějakou tu základnu, nebojte se, mladíku.“

„S vaším dovolením, Milosti. Západ Čech je bohatý kraj. Byl by hřích nechat ho jen tak ladem.“

Torstenson kývnul na Wrangela a ten se opět chopil slova.

„Dokud nedojdeme k Horažďovicím, tak žádné plenění. Bude to rychlý pochod, kdy se vyhneme Plzni a velkým městům. Čas je naším nepřítelem.“

„S vaším dovolením, pane… Nebylo by dobré zasít bouři na co nejvíce místech? Budeme vázat nepřítele a vzbudíme u něj strach. Takhle nebude mít klid a bude neustále ve střehu.“

Torstenson se s bolestí zvedl a prohlédl si toho drzého mladíka, který na něj hleděl studeným pohledem.

„Kdo jste, mladíku, že mě, nejlepšího generála severu, chcete poučovat.“

„Jsem kapitán Henrik Tornbjörn. Můj otec vám sloužil věrně deset let jako velitel jízdy.“

„Ach ano. Vy jste syn Ulrika, že? Kdysi mi o vás povídal. Jste stejně dravý jako on, mladíku.“

„Děkuji, pane.“

„A co byste tedy navrhoval?“

„Dejte mi tři stovky jezdců a rozpoutám na západě peklo, na které nezapomenou. A k tomu vám přivezu tolik kořisti, že budete potřebovat desítky vozů na její odvoz.“

Generál Torstenson se dobelhal k mladému kapitánovi a položil mu ruku na rameno.

„Wrangele? Kapitán dostane tři stovky jezdců a hned zítra vyrazí na západ. Tornbjörne, dávám vám měsíc na to škodit, kde bude třeba. Pak nás doženete u Sušice.“

Kapitán Tornbjörn se usmál a vyrazil ze sálu připravit svoje muže. Cítil, že má před sebou velkou výzvu.

5. kapitola

Ráno, ještě za tmy, vyrazil Ambrož se svou jízdou z Plané, aby křižoval krajinou. Melchior v něj s klidem vložil důvěru. Neznal lepšího jezdce než Ambrože. Kdyby měl dostatečné vychování a původ, tak by se stal ve svých letech minimálně plukovníkem. K jeho smůle byl jen nemanželským synem hospodské z Prahy, jenž veškerý volný čas v poli trávil pitím a karbanem.

Trčka hleděl s nelibostí na prvních šedesát mušketýrů, kteří stáli nastoupeni před městskými hradbami a cvičili střelbu na cíl. Nevěděl, jestli se má smát, nebo plakat. Muškety v rukou mužů vypadaly neohrabaně a střelba na terče byla strašná. Melchior si jeho zděšení všiml.

„Proč ten nejistý pohled?“

„Vidíš to? Doufám, že těch Švédů bude hodně.“

„Proč?“

„Když bude tahle banda střílet do velkého houfu, tak se trefí, jinak jsou jejich vyhlídky na přežití mizivé.“

Melchior zanechal Trčku jeho starostem a vyrazil ke kostelu svaté Anny, který byl na dohled za městem. Kostel procházel přestavbou a jeho pán do něj investoval nemalou sumu. Věděl, proč to dělá. Jako bývalý protestant se musel hodně snažit, aby dal všem na vědomí, že je ctěný katolík, kterým se ovšem stal až ve čtyřiceti letech.

Kráčel lipovou alejí a všiml si frátera Henrica, který si prohlížel kostel. Byla zima, stavba stála, ale i tak bylo vidět, kolik práce už na ní bylo vykonáno.

„Prohlížíte si kostel?“

„Nejenom to. Hledám inspiraci, abych mohl dokončit obraz města.“

Melchior přistoupil vedle mnicha z řádu bosých augustiniánů a hleděl do krajiny s ním.

„Vy jste katolík?“

„Jsem.“

„A stejně jako pan Šlik, nebo od narození.“

„Budete se divit, ale od narození. Dokonce mám to vaše gymnázium. Otec byl sice protestant, ale matka byla katolička.“

„Zklamu tě, synu. Můj řád nemá gymnázia na starosti.“

„Tak to se omlouvám, ale neřeším rozdíly mezi řády. Jsem voják.“

„Já jsem voják boží, a přesto si dovedu domyslet, že jste vystudoval u bratrů jezuitů.“

Fráter si nasadil kapuci, neboť mu táhlo na krk, a podíval se na Melchiora.

„Myslíte si, že sem Švédi dorazí?“

„Myslím, že ne. Mají větší plány.“

„Tak proč všechna tahle opatření?“

„Jistota, otče. Jistota.“

Cestou od města k nim přijel jezdec v kyrysnickém brnění. Zastavil těsně u Melchiora. Ten chytil jezdcova hnědáka za otěže.

„Jsem poručík Čechovský. Přivedl jsem svoje jezdce.“

„To je dobře, poručíku. Kolik vás je?“

„Sto pět. Zbytek nemohl pro nemoc.“

„Dobrá, poručíku. Hlaste se ve městě u kapitána Weisse, ten vás ubytuje.“

„Rozkaz, pane.“

Jezdec ujížděl zpátky k městu. Fráter se vysmrkal a odkašlal si. Ruce si otřel o čerstvě napadaný sníh.

„Jakou máte vlastně hodnost?“

„Hodnost? Nemám žádnou hodnost. Jsem pobočník hraběte a prezidenta dvorské vojenské rady. Tak mi to tedy řekli.“

„A znáte Šlika dlouho?“

„Hraběte? Už od svých osmnácti let.“

„To je obdivuhodné.“

„Proč myslíte?“

„Protože je k nevíře, že jste ještě takhle dlouho naživu, když se celý život zabýváte válkou.“

Melchior se zarazil. Mnich pokračoval shrbeně dál a kráčel si v klidu k Plané. Jak jen to myslel?

Kupec jel spokojeně se svým vozem po cestě a kochal se zasněženou krajinou. Už byl na cestách tři dny a těšil se, že večer přenocuje v jedné z tachovských krčem. Nemohl se dočkat pečeného masa a hlavně piva. Až prodá všechny látky, tak zamíří do Plzně, kde nakoupí nové zboží a vrátí se domů do Benešova jako bohatý muž. Kůň si poklidně kráčel po cestě. Kupec se musel usmívat. Konečně si mohl v klidu jezdit po trzích jako za starých časů před válkou. Válka je daleko, je čas na obchod. Podíval se směrem k lesu, který byl vlevo od cesty na kopci. Něco se mu na něm nezdálo. Rychle pustil zlé myšlenky z hlavy. Věděl, že je moc pověrčivý. Kus před ním byla vesnice a jestli dá bůh, tak i tam sežene něco k snědku.

Podrbal se na vrásčitém čele a znovu se podíval k lesu. Co jen se mu na něm nezdá. Z lesa vylétla straka a pištěla jako pominutá. Co ji mohlo vystrašit? Jak hleděl na okraj lesa, tak zbystřil. Z lesa se vynořil jezdec ve zbroji a hleděl do okolí. Kdo jen to může být? Nějaký zatoulaný voják? Asi kurýr, co hledá cestu do města. Voják pojednou něco vykřikl a z lesa se začala valit lavina jezdců, která mířila směrem k vesnici. Byly jich stovky. Zastavil vůz a upřeně hleděl před sebe. Nikdy tolik vojáků neviděl. Jsou to naši? Nebo to je snad nepřítel? Kdo je teď vlastně nepřítel? Asi dvacet jezdců se odpojilo od hlavní skupiny a mířilo k němu. Co jen má dělat? Zrak mu spočinul na pistoli, kterou měl schovanou pod kožešinou vedle sebe. Má vystřelit? Jeden výstřel, jeden mrtvý, ale co ten zbytek? Utloukli by ho jako psa.

Jezdci přijeli k vozu. Postavil se a prohlížel si je. Byli velcí, modroocí a mluvili řečí, kterou neznal a ani jí nerozuměl.

„Chcete moje zboží? Je vaše. Jen mě nechte být.“

Ten, o kterém si myslel, že je velitel, se jen zasmál a přikázal něco muži vedle sebe. Zalovil pod sedlem, vytáhl pistoli a zastřelil kupce. Dva muži sesedli z koní a šli si prohlédnout, co vlastně kupec vezl.

Velitel hvízdl na ostatní a vyrazili k vesnici. Už z dálky bylo vidět, že se z ní valí plameny doprovázené křikem lidí, kteří nestačili utéct. Kapitán Tornbjörn začal sklízet to, co slíbil.

V císařském paláci bylo živo. Ne však kvůli nové invazi Švédů, ale kvůli plesu, který pořádala císařovna Marie Anna Španělská. Šlik byl rád, že ho konečně po dvou hodinách čekání odvedli do císařovy osobní kaple, kde měl na Jeho Výsost počkat.

Šlik byl nerudný. Potřeboval k životu akci, a ne tenhle dvorský protokol, který považoval za naprosto stupidní.

„Čekáte dlouho?“

Ze stínu vystoupil Ferdinand III. a došel ke Šlikovi, kterému podal ruku. Nezvyklé to gesto od císaře.

„Přijel jsem ráno, Vaše Výsosti.“

„Omlouvám se, ale měl jsem moc práce. Víte, proč jsem pro vás poslal?“

„Abych velel armádě.“

„Omyl, milý Šliku. Vy vojsku velet nebudete.“

„Ale jak to? Jsem přece prezident válečné rady.“

„Právě proto. Vy jste potřebný v týlu. Situace na bojišti je příznivá. Naše vojska se již přesouvají do západních Čech, kde svedeme bitvu.“

„A co když ji Švédi odmítnou?“

„Tak je budeme pronásledovat. Poprvé jsme v situaci, kdy můžeme čelit nepříteli s plnou silou. Je jen otázkou času, kdy se setkáme a zničíme ho.“

„Ale proč jste si mě tedy pozval?“

Císař si sedl do lavice před oltářem a vybídl Šlika, aby se k němu posadil. Šlik tak učinil, ale stále nechápal důvod, proč musel dorazit do Vídně.

„Víte, v Uhersku máme jisté potíže.“

„Sedmihradský kníže zase komplotuje?“

„Ano, ten nešťastný Jiří. Má několik tisíc vojáků a ohrožuje Moravu.“

„Pokud dovolíte, mohu ho jet porazit. Dejte mi vojsko a…“

„Zastavte, Šliku. Ano, vy ho porazíte, ale ne vojskem. Vojsko už tam čeká, ale ne na vás, ale na vaše peníze.“

„Moje peníze?“

„Víte, jaká je doba. Válka stojí peníze a těch není nikdy dost. Vaše mincovny chrlí dostatek tolarů a dukátů… Zaplatíte vojsko generála Götze, které tu pakáž drží v Uhrách. Je to životně nutné.“

„Výsosti, nestavte mě do stejné role jako váš otec Valdštejna.“

„Ale no tak. Valdštejn měl své mouchy. Musíte to vědět lépe než já. Já po vás nechci ohromné půjčky. Chci jednorázovou transakci.“

„Co z toho budu mít ale já?“

Císař si spokojeně změřil Šlika pohledem. Byl mazaný tenhle přelétavý protestant.

„Co byste řekl na to, kdybych vám rozšířil panství? Proč mít dominium na západě, když ho můžete mít i na východě? Máte syna, dceru… Manželku v Praze… Přece chcete v důchodu prosperovat.“

Šlik se zvedl, pohlédl na veliký kříž na zdi kaple a pokřižoval se. Pak se otočil na císaře a podal mu ruku.

„Domluveno. Peníze na vojsko výměnou za panství.“

Císař vstal a nadšeně stiskl Šlikovi ruku.

„Dojal jste mě. Budu rád, když vše probereme u večeře.“

Falke s Papežem seděli na hradebním ochozu a s posměšky sledovali Trčku, jak se snaží cvičit nové vojáky. Falke si během toho stihl čistit nehty nožem.

„Vidíš ty hlupáky? Tak s tímhle máme bojovat?“

Falke se bez emocí věnoval úpravě nehtů a sem tam se podíval, co se pod hradbami děje.

„Měli jsme jet s Ambrožem. Proč si místo mě vybral raději Třpytku.“

„On na rozdíl od tebe umí jezdit na koni. A to má jedno oko.“

„Ještě chvíli mě provokuj a budeš mít problém.“ Falke se postavil proti Papežovi, kterého o hlavu převyšoval, a poklepal ho čepelí nože po hrudi.

„Zkus to a budou tě sbírat dole.“

Papež raději usedl, aby neprovokoval svého velkého přítele. Nehodlal totiž riskovat pád do městské strouhy.

Večer se vrátil Ambrož se svými lidmi. Muži i koně byli unavení. Nikdo se jim nedivil, že po celém dni v sedle usnuli hned po večeři. Až na Ambrože, který se účastnil porady velitelů.

„Budeme hlídkovat ve dvou skupinách.“

„To je hloupost. Potřebujeme zálohu.“

„Jsme jezdci, ne pěchota. Musíme být v pohybu.“

Unavený Ambrož s Trčkou sledovali hádku Melchiora s poručíkem Čechovským. K tomu jim sekundoval znuděný kapitán Weiss, co utápěl depresi ve třetím džbánu vína.

„Pane, já jsem voják, jako jste vy. V bitvě už jsem byl.“

„A v kolika?“

Čechovský se podíval na unaveného Ambrože.

„Ve dvou.“

„Já bojuji dvacet let, takže držte hubu a poslouchejte, co vám velitel říká.“

Poručík se zvedal, ale Melchior ho usadil zpátky.

„Bude tady klid. Ambrož má pravdu, poručíku. My bojujeme celý život. Vy se teprve učíte. Berte v potaz naše zkušenosti a mějte trpělivost. Zabojujete si.“

Poručík byl celý rudý vzteky, ale poslechl Melchiora. Kapitán Weiss mu podal džbán vína a on se raději napil, aby se uklidnil.

„Městští mušketýři stojí za starou bačkoru. Do boje bych je vůbec nepouštěl.“

„Však ty je vycvičíš. Zapoj do toho i ostatní chlapy. A co jste vůbec, Ambroži, zjistili?“

„Vesničané se bojí, ale jsou připraveni rychle se stáhnout do lesů. Moc toho v okolí Švédi nedostanou. Pokud tedy přijdou.“

„A přijdou vůbec?“

Trčka se nasupeně podíval na opilého kapitána a chtěl mu říct něco od plic, ale raději si to rozmyslel.

„Oni přijdou. Asi ne sem, ale krajem rozhodně projdou. Musíme být připraveni. Čím větší bude naše aktivita po okolí, tím více budou mít pocit, že tu nejsou vítáni a zmizí.“

Ambrož si zívl a zvedl se.

„Kam jdeš?“

„Kam asi, Melchiore. Jdu spát. Zítra za rozbřesku vyrážím plnit tvoje rozkazy.“

Melchior ho propustil. Tím vlastně celá porada skončila. Poručík s kapitánem zmizeli do města, kde se patrně hodlali opít, a Melchior se procházel s Trčkou po hradbách, kde sem tam kontrolovali, jestli strážní nespí na hlídce.

„Stejně je to blbost, co tady děláme.“

„Nic není blbost.“

„Nejsou nás ani tři stovky. Jich budou tisíce.“

„Nikdo sem nepřijde, Trčko.“

Zastavili se na ochozu vedle brány a koukali do noci.

„Jsi si jistý?“

„Jsem. Proč by riskovali armádu pro tuhle díru. Půjdou na Plzeň.“

„To doufám.“

„Švédi jsou sice mazaní, ale jsou opatrní. Nikdy nejdou do nejisté bitvy. Klidně se může stát, že tady budeme zítra stát a budeme mávat armádě, která táhne údolím a úplně nás mine.“

Trčka si odplivl a vyfoukl do nebe páru.

„Nepůjdeme do krčmy? Trocha svařeného vína by nám prospěla.“

„Ale platíš ty. Zaplatil jsem ti dost.“

Trčka poplácal přítele po zádech a vyrazili.

6. kapitola

Uběhl týden a stále se nic nedělo. Hlídky probíhaly, jak Melchior rozkázal, Trčka se svými lidmi dál pokračoval ve výcviku a podle počasí, které se citelně zhoršilo, to vypadalo, že si i otužilí seveřané rozmyslí vpád hlouběji do Čech.

Bylo to ovšem jen klamné zdání. Švédská vojska systematicky dobývala na severu jedno město za druhým a shromažďovala dostatek zásob na své velké tažení. Činili se ovšem i císařští, kteří formovali své jednotky a čekali na svou vítěznou bitvu.

Maxmilián si pozval Melchiora a ukázal mu list, který mu přišel z Vídně.

„Co se děje? Nějaké nové zprávy z bojiště?“

„Nic takového. To píše hrabě Šlik.“

„A co potřebuje?“

„Peníze. Spoustu peněz. Císař si od něj hodlá půjčit.“

Melchior se posadil do křesla před Maxmiliánem.

„Jak moc je velká ta suma?“

„Astronomická.“

Melchior si odfrkl. Někdo zaklepal na dveře a vstoupil vysoký, hubený muž v měšťanském oděvu. Uklonil se Maxmiliánovi. Ten mu vyrazil naproti a podal mu list od Šlika. Muž si přečetl list a pak se dlouze zadíval do stropu. Vypadalo to, jako kdyby si v duchu něco počítal. Když skončil, tak jen pokýval hlavou a odkašlal si.

„Vyřiďte Jeho Milosti, že desátého dne měsíce února bude částka připravena k odeslání.“

„Spolehněte se.“

„Muž se uklonil a odešel.“

Melchior si ho zvědavě prohlížel. Toho muže sice už někde viděl, ale neuměl si ho nikam zaškatulkovat.

„Kdo to byl?“

„To byl mincmistr Steinmüller. Ten nejdůležitější.“

Melchior raději nic neříkal a jediné, na co se zmohl, bylo to, že poprosil Maxmiliána o list papíru, aby napsal Šlikovi dopis.

Žatec na rozdíl od Mostu a Chomutova nehořel. Lidově řečeno se vyplatil a Švédi město „jen“ obsadili. Švédské vojsko si zde více než peněz užívalo místního piva, jehož ukořistilo stovky sudů. Všichni vojáci dostali příděl osmi piv na den a v táboře bylo veselo.

I Torstenson si užíval místního piva. Byl to vyhlášený piják. Vrchnost mu jeho pití tolerovalo, neboť na jeho výkony v poli nemělo žádný vliv.

Generálovo služebnictvo zrovna zařizovalo jeho nový dům, zatímco on ležel spokojeně na posteli. Generál Wrangel, který za ním přišel, raději nic neříkal. Znal povahu svého velitele.

„Co potřebujete?“

„Mužstvo se zabydluje.“

„To je dobře. Dobyli jsme tři města za týden. Mužstvo potřebuje odpočinek.“

„Přišel vzkaz od kapitána Tornbjörna.“

„A co vzkazuje?“

„Dopis neposlal žádný, zato poslal do Kadaně osm vozů nakradeného proviantu a kořisti.“

„Šikovný chlapec. Myslím, že až tohle tažení skončí, tak ho povýším na plukovníka.“

„Když myslíte.“

Do pokoje se přiřítil plukovník Karel Gustav. Velitel pluku kuronské jízdy a velmi ambiciózní šlechtic. Postavil se před generála, jenž se z postele ani nezvedl, a uklonil se.

„Pane, chci něco poznamenat.“

„A co, plukovníku?“

„Mužstvo je totálně opilé a dělá po městě nepřístojnosti.“

„Tak je dělejte s nimi a dejte mi pokoj.“

Plukovník chtěl něco namítnout, ale Torstenson si říhl, otočil se na bok a usnul. Generál Wrangel odvedl plukovníka ke dveřím.

„Neberte ho vážně, plukovníku. Je to jeho poslední tažení, tak si ho chce užít.“

„Ale generále, jsme vojáci a…“

„V pořádku. Nechte pro výstrahu pět mužů popravit, aby si chlapci uvědomili, že tady nejsou na loupeživé výpravě, a pak vydejte rozkaz k ubytování. Zdržíme se tady až do konce ledna, dokud nedorazí zásoby proviantu a zálohy ze Saska.“

„Děkuji vám, generále.“

Plukovník se pousmál, uklonil se a odešel. Kdyby tak generál tušil, že si právě udělal přítele z budoucího… Ale to nebudeme prozrazovat. Dějiny jsou plné velkých překvapení.

Ambrož v čele své skupiny pozoroval ze sedla krajinu. V dáli před sebou spatřil, jak se k nebi vznáší černý dým. Přijel k němu Třpytka a podíval se stejným směrem.

„Myslíš na to samé, co já?“

Ambrož pokýval hlavou, otočil se za sebe, aby vydal rozkaz ostatním, a vyrazili na místo, odkud se kouřilo.

To, co spatřili po příjezdu na náves, vyvolalo ve všech ošklivé vzpomínky. Vypálená vesnice plná mrtvých vesničanů. Ti, co měli štěstí, zemřeli rychlou smrtí, ti méně šťastní viseli oběšení na velkém dubu uprostřed návsi. Ve vesnici nezůstal kámen na kameni. Útočníci odvezli vše, co pro ně mělo nějakou cenu. Ambrož procházel vesnicí, zatímco ostatní odklízeli těla. Ambrož došel za ves a zíral na pole. Ve sněhu se v odrazu lednového slunce leskly stopy stovek koní. Sundal si přilbu a poklekl. Mnul si bradu a přemýšlel.

„Bože, kolik jich muselo být?“

Třpytka si klekl vedle Ambrože a oba hleděli na udusaný sníh.

„Tohle nebyla jen tak nějaká banda.“

„Pluk?“

„To oko je tvoje prokletí. Pluk to nebyl, ale pár stovek chlapů určitě ano.“

„Co budeme dělat?“

„Vezmu si pět lidí a pojedu se podívat, odkud přijeli.“

„A co my?“

„Vy tu počkáte. Jestli se do setmění nevrátíme, tak utečte.“

Ambrož se zvedl, nasadil si helmu a šel na náves. Třpytka stále klečel a nevěřícně pozoroval krajinu.

Trčka měl příšernou kocovinu, proto raději výcvik ve střelbě přenechal Papežovi a ostatním. Pokaždé, když uslyšel výstřel, projela mu hlavou příšerná bolest a udělalo se mu na zvracení. Raději zvolil azyl u Melchiora na zámku, kde se už půl hodiny odhodlával napravit si zkažený žaludek slepičí polévkou. Melchior chodil po místnosti a sepisoval, jaké má Planá zásoby na případné obléhání.

„Tobě není zle?“

„A proč by mělo?“

„Vždyť jsme pili až do rána.“

„Kdybys sloužil dvacet let u hraběte Šlika, tak bys byl na podobné pitky zvyklý.“

„Děkuji, nechci. Asi stárnu.“

„To stárneme všichni.“

„A bolí mě koleno.“

„Jaké zase koleno?“

„To, kam jsem dostal halapartnou u Rozvadova.“

Melchior se příteli vysmál.

„Kdybych já měl skuhrat kvůli každému zranění, co jsem za život inkasoval, tak se ráno nezvednu z postele.“

Sluha přinesl Melchiorovi vzkaz a hned zase odešel. Rychle si ho přečetl a pak ho hodil do plamenů v krbu.

„Co to bylo?“

„Zpráva z Jáchymova, že peníze budou brzy na cestě.“

„A co ty s tím?“

„Já nic, ale ty pak pro ně za trest pojedeš.“

„No výborně. Nějaký si rovnou vypůjčím.“

„To zkus. Neznáš tyhle šejdíře z mincovny. Mají spočítanou každou zlatku. Jen jedna jediná bude chybět a půjdeš na popraviště.“

„V Plané? Tady? Kdykoli. Povídá se, že v roce patnáct tady někdo ukradl šibenici i s nebožtíkem.“

„To si vymýšlíš, že?“

„Čestné slovo, zeptej se purkmistra.“

Jacob Sieber šel se svým synem od svého bratra z Prahy už čtvrtý den. Byli zvyklí na tyto pochody. Dvakrát do roka se šli podívat na pražskou obec, aby zařídili veškeré obchody, pár dní se zdrželi u rodiny a pak se zase vrátili do Plané ke svým povinnostem. Šli lesem, nikam nespěchali. Jacob synkovi povídal příběhy z talmudu, a oba si tento společný čas užívali. Malý Izák utrhl větvičku z borovice a hrdě si ji nesl. Zakrákání hejna krkavců je vyplašilo. Jacob se zastavil a poklekl k synkovi.

„Pssst.“

Malý Izák poslechl své otce. Jacob znal tyhle lesy jako své boty. Díval se kolem sebe a pak zpovzdálí uslyšel mužské hlasy. Vzal synka za ruku a opatrně spolu šli lesem až k jeho okraji. Schovali se do křoví a pozorovali údolíčko pod sebou. V něm byl jakýsi provizorní tábor plný vojáků. Někteří se věnovali péči o koně, jiní odpočívali a byli tam i tací, kteří se mezi sebou zdokonalovali v boji.

Jacob byl zcestovalý muž, a snadno proto poznal, jakou řečí ti muži mluví. Izák si se zájmem prohlížel dění pod sebou, ale než se stačil porozhlédnout pořádně, tak ho otec popadl, posadil si ho na záda a utíkal s ním, co jen mu nohy stačily. Jacob si moc dobře uvědomoval, s kým mají tu čest.

Kapitán Tornbjörn seděl u ohně a s gustem si vychutnával kus hovězího, které měl napíchnuté na dýce. Jeho muži se dnes činili. Dvě vesnice za jeden den byl dobrý výkon. Přisedl si k němu jeho pobočník Olaf. Znali se od dětství a brali se, jako kdyby byli bratři.

„Už jsi jedl, Olafe?“

„Ale samozřejmě. Co máš dnes v plánu?“

„Rád bych se pohnul více na západ.“

„Chceš si udělat výlet k Tachovu?“

„Možná.“

„Je moc velký a má dobré hradby. Tam neuspějeme.“

Kapitán si ukousl pořádný kus masa a spokojeně ho žvýkal. Olaf přihodil do ohně poleno a nahříval si ruce. K ohni přiběhl jeden ze strážných. Byl celý udýchaný. Kapitán vyplivl zbytek sousta na zem a se zájmem se podíval na strážného.

„Viděl jsi snad čerta?“

„Šest jezdců na západě. Vypadalo to na zvědy.“

„Proč si myslíš, že to byli zvědi?“

„Měli na sobě brnění. Kyrysníci.“

Olaf se zvedl spolu s kapitánem a podívali se po sobě.

„Co si myslíš, Olafe?“

„Kyrysníci nejezdí na hlídky. Může to být léčka, někde tu je vojsko nepřítele.“

„Nebo je to přece jen hlídka. Vezmi si třicet jezdců a vydejte se za nimi.“

Podali si ruce a šli se věnovat svým úkolům.

7. kapitola

Třpytka se procházel po vesnici… tedy po tom, co z ní zbylo. Cynicky řečeno, mužstvo mohlo v klidu sedět na návsi u svých koní, protože z vyhořelých chalup stále sálalo teplo. Třpytka cítil, jak mu kručí v břiše. Litoval, že si s sebou nevzal více než ten kus chleba, který snědl hned poté, co Ambrož odjel. Chodil po vsi v naději, že zažene hlad. Někdo zahvízdal. Třpytka se otočil a rozběhl se ke třem mužům, co hleděli směrem, kam jel dopoledne Ambrož. Když k nim přiběhl, spatřil, jak jejich šest jezdců pronásleduje skupina třiceti nepřátel. Sporadicky po sobě stříleli pistolemi, ale bez účinku.

„To je Ambrož!“

„Co budeme dělat?“

„Dojděte pro ostatní. A arkebuzy s sebou.“

Muži se rozběhli varovat své druhy. Třpytka skousl ret, až ho to zabolelo. Doufal, že to Ambrož zvládne.

Ambrož byl zadýchaný a s velkým úsilím nabil pistoli. Kolem hlavy mu prosvištěla kulka. Instinktivně se skrčil. Otočil se, zamířil na jednoho z nepřátelských jezdců a vystřelil. Konečně se trefil. Jezdec vymrštil ruce k nebi a sletěl z koně. Ambrož se musel svému úspěchu zasmát a dál hnal koně k vesnici.

Třpytka rozestavil muže na okraji vesnice a přikázal jim zalehnout. Chtěl nepřítele překvapit. Jeden z jeho mužů mu přinesl nabitou arkebuzu.

„Nikdo nevystřelí, dokud nedám rozkaz. Kdo vystřelí dříve, ten schytá kuli rovnou mezi oči.“

Třpytka doběhl k ostatním a zaklekl. Promnul si zdravé oko a potěžkal si arkebuzu. Střílel z ní jen párkrát v životě. Byl zvyklý na těžkou mušketu nebo pistoli. Zamířil před sebe a foukl si do oka. Dělal to tak vždycky. Jezdci se rychle přibližovali. Pomalu začínal rozpoznávat jejich tváře.

„Připravte se.“

Muži si připravili zbraně a čekali. Třpytka se vydýchal. Pak zacílil na muže, o kterém předpokládal, že je velitel, neboť jeho uniforma byla mnohem pestřejší než uniformy ostatních.

„Teď!“

Všichni zaklekli a spustili palbu. Třpytka si dal načas. Několik nepřátel popadalo do sněhu, ale jeho cíl ne. Zadržel dech a vystřelil. Jeho oběť se chytla za břicho a svezla se na hřbet koně. Rychle k němu přijel jiný jezdec, pomohl mu do sedla a to, co zbylo z pronásledovatelů, rychle otočilo koně a dalo se na úprk. Do vsi vjel tryskem Ambrož se svými muži a byl bujaře přivítán.

Ambrož, celý zpocený a zadýchaný, seskočil z koně a lapal po dechu. Přiběhl k němu Třpytka a radostně ho plácal po rameni.

„To bylo něco. Co jste zjistili?“

„Švédi. Napočítal jsem sto padesát kyrysníků, ale určitě to byl jen předvoj. Tyhle za náma poslali. Musíme rychle vypadnout, nebo je po nás.“

Třpytka začal vydávat rozkazy a mužstvo se dalo do příprav k odjezdu. Ambrož se ohnul pro hrst sněhu, kterou si potřel obličej, a vyšvihl se zpátky na koně. Takhle si dnešní den nepředstavoval.

Melchior nevěřil svým uším. Švédové půl dne cesty od Plané? Ambrož se Třpytkou hltali polévku a on na ně překvapeně zíral.

„Kolik jste jich zabili?“

„Deset, možná dvanáct. Bylo to jenom na efekt. Ale toho jejich velitele jsem sundal na jistotu. Jako kdybych sejmul kance v lese.“

„A ten jejich tábor?“

„Pprovizorní. Určitě si nakradené věci rovnou vozí na sever.“

„Kapitánovi to řekneme až ráno. Je to blázen. Byl by schopen vyrazit ještě teď v noci.“

Ambrož vylovil z misky kus slepice a labužnicky ho začal kousat. Třpytka dojedl a položil misku na stůl.

„Chceš na ně zaútočit?“

„Nevím. Může to být předvoj pluku.“

„Předvoj to nebyl.“ Ambrož ohlodal kost a odložil misku vedle Třpytkovy.

„Tohle je obyčejná banda zlodějíčků. Přijedou do vsi, ukradnou, co můžou, a vypadnou. Já bych na ně vlítnul.“

„Co si myslíš ty, Třpytko?“

„Já říkám, abychom počkali. Teď už ví, s kým mají tu čest. Jestli je to předvoj, tak dorazí sem. My budeme za hradbami a vyřídíme je po staru. Jestli to jsou zloději, tak se zalekli a zmizí sami.“

Melchior jim rozlil do pohárů džbánek vína a zamyslel se.

„S tím naprosto souhlasím. Počkáme si na ně. Zítra nikam nepojedete. Můžete si konečně odpočinout.“

Tornbjörn čekal na Olafa. Stále se neukázal. Vždyť přece byli domluvení, že se sejdou tady. Obsazená vesnice na pomezí západních a severních Čech, která byla beze jména, nebo lépe řečeno, její jméno je nezajímalo, byla plná vojáků, kteří odpočívali před následujícím dnem, kdy se chystali poslat do Žatce proviant, aby mohli vyrazit na další rej. Jen kapitán chodil od jedné strážní pozice ke druhé v očekávání svého přítele. Doufal, že se mu nic nestalo. Od doby, co ho poslal za zvědy, měl divný pocit. Takový ještě nikdy neměl.

Jeho černé myšlenky se naplnily, když za ním do chalupy přišel jeden z jezdců, které poslal s Olafem. Byl celý od krve. Tornbjörn nechápal, proč voják pláče. Pochopil to až ve chvíli, kdy dovnitř přinesli Olafovo tělo. Byl celý bílý a ztuhlý. Když si ho prohlédl pozorně, tak objevil velkou ránu na břiše.

Kapitán se zvedl od svého padlého přítele a okamžitě si nechal zavolat své velitele setnin. Když přišli do chalupy, tak v ní objevili rozzuřeného velitele, jak chodí ode zdi ke zdi, zatímco u dveří na podlaze leží mrtvý Olaf.

„Máme nové rozkazy. Zítra vyrážíme do útoku.“

„A co zásoby, pane?“

Kapitán se postavil tváří v tvář vzpurnému podřízenému.

„Co půjde, rozdělte mezi mužstvo, zbytek spalte. Sem už se nevrátíme.“

„Ale generál říkal…“

Tornbjörn udeřil podřízeného do tváře. Ostatní se po něm nechápavě podívali. Nebylo obvyklé, aby velitel mlátil své podřízené.

„Já jsem velitel a vy budete poslouchat mé rozkazy.“

Velitelé ani nemrkli. Kapitán je propustil. Zabouchl za nimi dveře a sedl si vedle svého přítele. Teprve nyní, když s přítelem osaměl, začal plakat nad jeho ztrátou.

8. kapitola

Trčka vedl Melchiora do Judenvorstadtu, což bylo malé židovské ghetto v Plané poblíž městského rybníka. Melchior tady nikdy předtím nebyl. Věděl sice, že v Plané několik židovských rodin žije, ale nikdy nepatřil mezi antisemity, takže jejich přítomnost neřešil a nevnímal je jako cizince. Lidi jsou přeci lidi a všichni jsou si rovni.

„Proč mě vedeš k židům?“

„Jeden z nich má pro nás důležitou zprávu.“

„Je ta zpráva důležitější než porada velitelů města?“

„Ano je.“

Z jednoho z domů vylezl vysoký žid v černém kaftanu a šel jim naproti. Když stanuli před sebou, tak ho překvapilo, že mu gój podal sám od sebe ruku. Představil se jako Melchior. Vůbec nevypadal jako nějaký židobijec.

„Prý pro mě máte důležitou zprávu.“

„Ano. Vím odkud útočí Švédi.“

„To ale víme taky. Bohužel. Žádná nová zpráva to pro nás není.“

Žid se pousmál.

„Vy znáte místo, kde tábořili včera, ale neznáte místo, kde mají svou základnu, ve které schovávají zásoby.“

„A vy to víte?“

„Vím. Znáte vesnici Nekvasy? Je na hranici západu a severu.“

Melchior se podíval po Trčkovi. Ten v duchu přemýšlel a snažil se vzpomenout, jestli ji náhodou nezná. Jacob si toho všiml.

„Jistě si ji budete pamatovat. Byla tam krčma Na Půli cesty. Obsluhovala tam taková…“

„Velká a dobře rostlá šenkýřka. Zrzavá!“

„Přesně tak.“

„A kolik je tam tedy jezdců? Pluk?“

Jacob bezradně rozhodil rukama.

„Nejsem voják, pane. Kolik má pluk vojáků.“

„Dva tisíce.“

„Tak to nebyl pluk. Nejvíce dvě stovky, možná tři, ale více jich nebylo. Cestou z Prahy jsem také nikoho nepotkal.“

Melchior zalovil pod kabátem a podal Jacobovi váček s penězi. Ten se ho snažil odmítnout, ale Melchior byl nesmlouvavý a váček mu vrazil do ruky.

„To není almužna. Za tuhle informaci bych zaplatil zlatem každému.“

Jacob se uklonil, a ještě dlouho po jejich odchodu zpátky na zámek stál u rybníka a nevěřícně počítal obsah zlatek ve váčku.

„Víme, kde jsou. Zaútočíme.“

„Ano! Nebudeme na nic čekat. Jeden rychlý útok a je po nich.“

Melchior, Ambrož a Trčka cynicky pozorovali hrdá gesta kapitána Weisse a poručíka Čechovského. Div se u toho nebili do prsou. Hrdinové. Takovými chvástaly pohrdali.

Ambrož vstal ze židle a přecházel po sále. Tradičně jako vždy kouřil a přemýšlel nahlas.

„Dohromady dáme sotva sto šedesát jezdců. Jestli jich je dvě stě… To by šlo provést. Kdybychom na ně zaútočili brzy ráno…“

„Chceš snad vést útok?“

Ambrož se vrátil na svoje místo a usměvavě hleděl na Melchiora.

„Když bude poručík poslouchat moje rady, tak si může vysloužit kapitánské ostruhy.“

Poručík sice nedával radost najevo, ale líbil se mu názor toho starého žoldáka. Konečně v té jejich bandě získal spojence.

„Budu dbát všech vašich rad.“

Melchior upil vína a dloubl Trčku do žeber.

„Pustíme ho?“

„Ambrože? Ale jo. Kdyby nevěděl, jak na ně, tak by o tom nemluvil. Já jsem pro útok. Žid potvrdil, že to je jen loupeživá banda, a ne žádný předvoj. Zaútočíme co nejdříve.“

Na chodbě byl slyšet hrozný křik. Někdo se tam hádal se strážnými a služebnictvem. Rozrazily se dveře a vstoupil pobledlý muž oblečený do ovčího kabátu, který byl celý od krve.

„Kde jste sakra byli?“

Trčka došel k muži a dal mu facku. Muž se dal do pláče a sesunul se k zemi.

„Co se kde stalo?“

„Jezdci zaútočili na Michalovy hory. Je to tak dvě hodiny.“

„Kolik jich bylo?“

„Asi stovka. Neštěstí! Chlapi zrovna fárali v dole, takže vesnice byla plná starců a ženských. Rozbili, co mohli, a hned zase zmizeli. Dvacet lidí zabili.“

Poručík Čechovský se postavil před Melchiora.

„Žádám o povolení pronásledovat nepřítele.“

Melchior mrkl po Ambrožovi. Ten si vyklepal dýmku a zakroutil hlavou.

„Vím, co mám dělat. Jdeme, poručíku.“

Ambrož s poručíkem odešli připravovat jízdu. Trčku pro změnu Melchior poslal s osmdesáti střelci zkontrolovat Michalovy hory. Chtěl mít jistotu, že tam po Švédech nic nezbylo, ale také chtěl, aby lidé konečně viděli nějakou aktivitu.

9. kapitola

Byl to majestátní pohled. Desítky jezdců ve zbroji projížděly městem, zatímco jim lidé mávali z oken a žehnali jim. Melchior stál na náměstí a sledoval tu přehlídku. Byl spokojen. Tohle dodá lidem odvahu. Přisel k němu fráter Henricus a stoupl si vedle něho. Mlčky pozoroval jezdce.

„Co na to říkáte?“

„Jedou jako na porážku.“

„Vy jste velký pesimista.“

„Měl jsem divný sen. Omlouvám se.“

„Jste prorok?“

„Ne, praktik, ale mám z toho všeho zlý pocit.“

Melchior nechal mnicha mnichem a vyrazil ke koloně jezdců. Z té vyjel Ambrož a zastavil se před přítelem. Nasadil si kyrysnickou přilbu a otevřel hledí.

„Přišel jsi se rozloučit?“

„Nikdy neříkej nikdy.“

„Ale fuj. Mě nechce ani peklo, ale kdyby náhodou… Ambrož vylovil dýmku a hodil ji Melchiorovi. Pohlídej mi ji. Můžou mi ustřelit třeba nohu, ale kdybych ztratil ji, tak se zabiju.“

Melchior se příteli uklonil. Ambrož se dal do hlasitého smíchu a vyrazil do čela skupiny. Poslední jezdci zmizeli z dohledu a Melchior opravdu začal doufat, že neviděl přítele naposledy. Snažil se vzpomenout si na nějakou modlitbu, ale žádná ho nenapadala.

Trčka procházel vesnicí. Byla tu hotová spoušť. Horníci vracející se z práce plakali, když odklízeli trosky a odnášeli těla svých příbuzných. Spatřil také muže, který před pár týdny slavil v hospodě narození potomka. Dnes se neusmíval. Plakal nad ztrátou ženy a dvou dětí.

Střelci pomáhali vesničanům. K Trčkovi přišel Papež. „Tohle musíš vidět.“

Papež odvedl Trčku na okraj vesnice, aby mu v dálce ukázal tři jezdce stojící na kopci.

„Sledují nás.“

„To vidím taky.“

„Půjdeme po nich?“

„Blázníš? Rozdupali by nás. Zůstaneme tady, aby měli pocit, že se na ně chystáme. Dáme Ambrožovi čas.“

Papež pokýval hlavou a vrátil se k ostatním. Trčka hleděl na jezdce a výhružně na ně gestikuloval zdviženou pěstí.

Kapitán Tornbjörn se usmíval. Ten chlap na ně ze vsi opravdu mával pěstí, jako kdyby jim chtěl vyhubovat. Jeho dva zástupci se smáli s ním. Přijela spojka.

„Pane, hlídka hlásí, že z města vyjela jízda.“

„Připravíme se k boji?“

„To nebude třeba.“

„Proč?“

„Oni nejedou sem. Jedou k našemu týlu.“

Kapitán se překvapeně podíval po svých lidech.

„Proč by jeli do týlu? Ten jsme opustili a nic tam po nás nezbylo.“

Spojka jen pokrčila rameny. Jeden z velitelů si odkašlal.

„Co když to ale neví, pane?“

„Že už tam nejsme?“

„Ano. Proto nás nepronásledují a myslí si, že nám více uškodí, když nám napadnou týl.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Prolog

1. kapitola

2. kapitola