Přeložila Dana Krejčová

Copyright © 1994 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-284-0255-6

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Epilog

Lvi zpívají a kopce pryč se řítí.

Měsíc ve dne, slunce v noci svítí.

Slepá žena, hluchý muž, hlupák zlodějem.

Ať vládne chaosu pán všem.

říkanka z dětské hry

původem z Velkého Aravalonu,

čtvrtý věk

Egwain al’Vere

„Nemůžu. Nikdy se nedozvíš, jak moc bych chtěla, ale opravdu nemůžu.“

Egwain al’Vere jsme poprvé potkali jako mladou dívku v Emondově Roli. Tehdy si ještě myslela, že stráví svůj život po Randově boku prostým dvouříčským životem. Jenže kolo tká, jak si kolo přeje. Moirain v ní objevila talent k usměrňování a odvedla ji spolu s chlapci do velkého světa, přímo do víru války proti Temnému. A Egwain zjistila, že chce od života víc. Stala se novickou Aes Sedai, objevila v sobě talent vstupovat do světa snů a vysnila si pro sebe budoucnost zelené adžah. To vše, aniž by její osobní ambice narušily loajalitu k těm, které miluje – včetně Randa, který se pro ni z milého stal spíš bratrem, jehož je třeba chránit. Velmi dlouho vystupovala jako součást „ženského“ týmu spolu s Nyneivou a Elain, ale postupně se jejich cesty rozdělily. Egwain nejprve přešla do učení aielských moudrých a posléze se stala klíčovým prvkem intrik Aes Sedai po rozdělení Věže. Jenže pokud si někdo myslel, že dvouříčskou dívku bude snadné kontrolovat, následující události prokázaly opak. Egwain navzdory svému mládí projevila odvahu, srdce i odhodlání zachovat se čestně a upřednostnit zájmy většiny před svými vlastními. Její příběh možná není ze začátku tak strhující, ale nakonec je jedním z nejtragičtějších a nejpropracovanějších v celé sáze!

Madeleine Madden as Egwene al’Vere, photo courtesy of Amazon Studios

Prolog

První zpráva

Demandred vyšel na černé svahy Šajol Ghúlu a průchod, díra do tkaniva reality, zmizel. Převalující se šedá mračna zakrývala oblohu a převrácené moře pomalých popelavých vln naráželo na horské štíty skryté v mracích. Dole pustým údolím probleskovala podivná světla, slabé modré a červené zášlehy, jimž se však nijak nedařilo zahnat chmurné šero halící jejich zdroj. Blesk vyšlehl nahoru k mrakům a zaduněl hrom. Na druhém svahu stoupala pára a kouř z roztroušených průduchů, z nichž některé byly malé jako lidská dlaň a jiné dost velké, aby se do nich vešlo i deset lidí.

Demandred okamžitě propustil jedinou sílu a s ní zmizela i sladkost, která posilovala smysly, takže všechno bylo ostřejší, jasnější. Po saidínu zůstala prázdnota, ale jenom hlupák by se tady tvářil, že je připravený usměrňovat. Kromě toho by tu jenom hlupák chtěl vidět či cítit příliš jasně.

V době, jíž se dnes říkalo věk pověstí, býval tohle idylický ostrov v chladném moři, oblíbený u těch, kdo měli rádi venkov. Přes páru ve vzduchu tu nyní panovala kousavá zima. Demandred nepřipustil, aby něco takového pocítil, ale pudově si přitáhl kožešinou podšitý sametový plášť k tělu. Při výdechu se mu u úst tvořila lehounká mlha, sotva viditelná, než ji vzduch vysál. O pár set líg dál na sever panoval svět čistého ledu, ale v Thakan’daru bylo vždycky sucho jako na poušti, přestože byl zahalený zimou.

Byla tu voda, jistého druhu, inkoustová říčka se řinula z kamenitého svahu vedle kovárny se šedou střechou. Uvnitř zvonila kladiva a s každým úderem za maličkými okénky zašlehlo bílé světlo. Jakási rozedraná ženština se krčila u drsné kamenné stěny kovárny jako bezmocná hromádka, v náručí držela batole a větší hubená holčička měla tvářičku zabořenou do jejích sukní. Zajatci z nájezdu dolů do Hraničních států, zcela nepochybně. Bylo jich ale tak málo. Myrddraalové musejí skřípat zuby. Po nějaké době se jejich čepele začaly kazit a bylo třeba je nahradit bez ohledu na to, že nájezdy do Hraničních států byly omezeny.

Vynořil se jeden z kovářů, silná, pomalu se pohybující, člověku podobná postava, která jako by byla vytesána přímo z hory. Kováři nebyli skutečně živí. Pokud by se dostali pryč ze Šajol Ghúlu, proměnili by se v kámen nebo prach. Ani nebyli kováři jako takoví, nekovali nic jiného než meče. Tenhle držel v kleštích meč, čepel již byla zakalená a světlá jako měsícem ozářený sníh. Ať už byl živý nebo ne, tenhle kovář dával dobrý pozor, jak nořil lesklý kov do tmavého proudu. Když kov vyndal, byl matně černý. Výroba však zdaleka nebyla u konce. Kovář se znovu odšoural dovnitř a náhle se ozval zoufalý křik nějakého muže.

„Né! Né! NEEE!“ Pak muž vyvřískl a ten zvuk se vytrácel, jako by ječícího vlekli do nepředstavitelné dálky. Teď byla čepel dokončená.

Znovu se objevil kovář – možná ten samý, možná jiný – a zvedl ženu na nohy. Žena, nemluvně i dítě začaly kvílet, ale kovář vytrhl děcko ženě z náručí a strčil ho holčičce. Nakonec se žena vzmohla na ždibec odporu. Plakala, divoce kopala a drápala kováře. Ten jí nevěnoval větší pozornost, než by jí věnoval kámen. Ženin křik ustal, jakmile byla uvnitř. Znovu začala zvonit kladiva a přehlušila vzlykání dětí.

Jedna čepel hotová, jedna ve výrobě a dvě další se připravovaly. Demandred ještě nikdy neviděl méně než padesát zajatců, čekajících, až budou moct přispět svým malým drobkem Velikému pánu Temnoty. Myrddraalové vskutku musejí skřípat zuby.

„Co tady okouníš, když jsi byl povolán Velikým pánem?“ Hlas zněl, jako když se drolí zetlelá kůže.

Demandred se pomalu otočil – jak se půlčlověk opovažuje oslovit ho tímhle tónem? – avšak drsná slova mu odumřela v ústech. Nebylo to oním bezokým pohledem těstovitě bledé tváře. Pohled myrddraala vyvolá strach v každém člověku, ale on ten strach vykořenil už dávno. Bylo to spíš černě oděným stvořením samotným. Každý myrddraal byl vysoký asi jako dost velký muž. Vypadal jako hadovitá nápodoba člověka, jako by byli odliti ze stejného kadlubu. Tenhle však byl o hlavu a ramena vyšší.

„Odvedu tě k Velikému pánu,“ pravil myrddraal. „Jsem Šaidar Haran.“ Otočil se a vydal se do kopce. Jeho plynulé pohyby připomínaly hadí a inkoustově černý plášť na něm visel nepřirozeně nehybně, ani se nezavlnil.

Demandred poněkud zaváhal, než ho následoval. Půllidé měli vždycky jména v jazykolamném jazyce trolloků. „Šaidar Haran“ pocházelo z toho, co lidé nazývali starým jazykem. Znamenalo to „Ruka Temnoty“. Další překvapení, a Demandred neměl překvapení rád, zvláště ne v Šajol Ghúlu.

Vchod do hory mohl být jedním z roztroušených průduchů, až na to, že z něj nevycházel kouř ani pára. Byl dost velký, aby dva lidé prošli vedle sebe, ale myrddraal se držel vepředu. Cesta okamžitě zamířila dolů, dno tunelu bylo ošlapané do hladka jako leštěné dlaždice. Jak Demandred následoval Šaidara Harana pořád níž, chlad se vytrácel a pomalu ho nahrazovalo rostoucí horko. Demandred si změnu teploty uvědomoval, avšak nenechával se tím nijak ovlivnit. Z kamene vycházelo slabé světlo a vyplňovalo tunel; bylo jasnější než věčný soumrak venku. Ze stropu visely zubaté krápníky, kamenné zuby připravené scvaknout, zuby Velikého pána hotové roztrhat nevěrného či zrádce. Samozřejmě nebyly přirozené, nicméně byly působivé.

Najednou si Demandred cosi uvědomil. Pokaždé, když tudy procházel, se mu hroty málem otíraly o temeno. Nyní jim na myrddraala chyběly dobře dvě dlaně i víc. To ho trochu překvapilo. Ne to, že se změnila výška tunelu – zvláštní tady bylo obyčejné – ale prostor navíc, který půlčlověk dostal. Veliký pán se připomínal myrddraalům stejně jako lidem. Ten prostor navíc byla věc hodná zapamatování.

Tunel se náhle otevřel na širokou římsu nad jezerem roztaveného kamene, rudého, s černými šmouhami, jak na povrchu vyskakovaly sáh vysoké plameny a zase pohasínaly. Nebyl tu žádný strop, horou vedla velká díra až k obloze, která nebyla oblohou Thakan’daru. Vedle té zdejší vypadala thakan’darská celkem normálně, protože tady byly mraky s pruhy křiklavých barev, jakoby poháněné největší vichřicí, jakou kdy svět viděl. Toto místo lidé nazývali Jámou smrti, ale jen pár z nich vědělo, jak vhodně je pojmenovali.

Dokonce i po všech svých návštěvách – a první se odehrála hodně před třemi tisícovkami let – cítil Demandred bázeň. Tady vnímal Vrt, dávno vyvrtaný otvor do míst, kde Veliký pán ležel uvězněný od okamžiku stvoření. Přítomnost Velikého pána ho zahltila. Fakticky toto místo nebylo k Vrtu blíž než kterékoliv jiné na světě, ale tady byl vzor tenčí, což umožňovalo Vrt vycítit.

Demandred se pokusil o úsměv. Jací to byli hlupáci, co se opovažovali protivit Velikému pánu. Jistě, Vrt byl stále zablokovaný, i když méně pevně, než když se probudil z dlouhého spánku a osvobodil se z vlastní věznice uvnitř. Byl zablokovaný, ale větší, než když se probudil. Stále nebyl dost velký, jako když ho do něj na konci války síly uvrhli i s jeho druhy, ale při každé návštěvě od svého probuzení byl o maličko širší. Brzy bude blokáda odstraněna úplně a Veliký pán znovu dosáhne na zemi. Brzy nadejde Den návratu. A on povládne světu po všechny věky. Pod Velikým pánem, samozřejmě. A s těmi z Vyvolených, kteří přežijí, také samozřejmě.

„Už můžeš odejít, půlčlověče.“ Nechtěl, aby ten tvor viděl, jak ho tu přemáhá extáze. Extáze a bolest.

Šaidar Haran se nepohnul.

Demandred otevřel ústa – a v hlavě mu vybuchl hlas.

DEMANDREDE.

Říkat tomu hlas bylo jako říkat hoře oblázek. Nezastavitelně ho to drtilo proti vnitřku vlastní lebky. Byl jako u vytržení. Padl na kolena. Myrddraal tu stál a lhostejně ho pozoroval, ale jenom malá část Demandredova vědomí si ho dokázala vůbec uvědomit, když mu mozek vyplňoval ten hlas.

DEMANDREDE. JAK SI VEDE TENTO SVĚT?

Nikdy nevěděl přesně, kolik toho Veliký pán o světě doopravdy ví. Nevědomost ho překvapovala stejně jako znalosti. Demandred však nepochyboval o tom, co chce Veliký pán slyšet.

„Rahvin je mrtvý, Veliký pane. Zemřel včera.“ Přišla bolest. Euforie tak silná, že se rychle změnila v bolest. Údy se mu chvěly. Teď se i potil. „Lanfear zmizela beze stopy stejně jako Asmodean. A Graendal tvrdí, že se s ní Moghedien nesešla, jak se dohodly. Taky včera, Veliký pane. Já na shodu náhod nevěřím.“

VYVOLENÍ SE ZTRÁCEJÍ, DEMANDREDE. SLABÍ ODPADAJÍ. KDO MĚ ZRADÍ, ZEMŘE KONEČNOU SMRTÍ. ASMODEAN, POKŘIVENÝ VLASTNÍ SLABOSTÍ. RAHVIN ZEMŘEL PRO SVOU PÝCHU. SLOUŽIL DOBŘE, ALE ANI JÁ JSEM HO NEMOHL OCHRÁNIT PŘED ODŘIVOUSEM. DOKONCE ANI JÁ NEMOHU VYSTOUPIT Z ČASU. Na okamžik se do toho hrozného hlasu vloudil strašlivý hněv a – mohlo to být zoufalství? Jenom na chviličku. ZNIČIL HO MŮJ PRASTARÝ NEPŘÍTEL, TEN NAZÝVANÝ DRAKEM. VYPUSTIL BYS ODŘIVOUS V MÝCH SLUŽBÁCH, DEMANDREDE?

Demandred zaváhal. Půl coulu po tváři mu sklouzla kapička potu. Připadalo mu to jako hodina. Za války síly obě strany asi rok odřivous používaly. Dokud nezjistily následky. Bez dohody nebo příměří – příměří nikdy nebylo, stejně jako slitování – s tím obě strany prostě přestaly. Vinou odřivousu během toho roku zahynula celá města, stovky tisíc vláken odhořely ze vzoru. Sama realita se málem rozpletla, svět a vesmír se téměř vypařily jako mlha. Pokud by byl odřivous znovu vypuštěn, nemusel by zbýt žádný svět, kterému by mohl vládnout.

Popíchlo ho cosi dalšího. Veliký pán již věděl, jak Rahvin zemřel. A zřejmě toho věděl o Asmodeanovi víc než on. „Jak přikážeš, Veliký pane, tak poslechnu.“ Možná měl křeč ve svalech, ale hlas měl klidný jako kámen. Z horkého kamene se mu na kolenou dělaly puchýře, ale tělo klidně mohlo patřit někomu jinému.

TO BYS MĚL.

„Veliký pane, Draka je možné zničit.“ Mrtvý muž už by nemohl znovu použít odřivous, a pak už by ho od něj Veliký pán možná nepožadoval. „Je nevědomý a slabý, tříští svou pozornost na tucet věcí. Rahvin byl marnivý hlupák. Já…“

CHTĚL BYS BÝT NAE’BLÍSEM?

Demandredovi zamrzl jazyk. Nae’blís. Ten, kdo bude stát jenom krok pod Velikým pánem a rozkazovat všem ostatním. „Přeji si pouze sloužit tobě, Veliký pane, jak jen budu moci.“ Nae’blís.

TAK POSLOUCHEJ A SLUŽ. SLYŠ, KDO ZEMŘE A KDO ZŮSTANE NAŽIVU.

Demandred zaječel, jak ho hlas drtil. Po tváři se mu řinuly slzy radosti. Myrddraal ho nepohnutě pozoroval.

„Přestaňte se vrtět.“ Nyneiva si nedůtklivě přehodila cop přes rameno. „Tohle nebude fungovat, když se budete cukat jako dítě s kopřivkou.“

Ani jedna z žen na druhé straně rozvrzaného stolu nevypadala starší než ona, i když jim bylo asi o dvacet let víc, a ani jedna se skutečně nevrtěla, ale horko Nyneivu dohánělo k zuřivosti. V malém pokojíku bez oken jako by se vůbec nevětralo. Nyneiva byla zmáčená potem, ony vypadaly, že jim je docela chladno. Leana, v domanských šatech z příliš tenkého modrého hedvábí, jenom pokrčila rameny. Vysoká žena s měděnou pletí zřejmě oplývala nekonečnou zásobou trpělivosti. Obvykle. Siuan, světlá a hřmotná, zase spíš nevěděla, co to trpělivost je.

Teď Siuan zavrčela a podrážděně si upravila sukně. Obvykle nosívala docela prosté šaty, ale dnes ráno měla hezké žluté plátno s výšivkou tairenského bludiště kolem výstřihu, který byl málem příliš odvážný. Modré oči měla studené jako voda v hluboké studni. Tak chladné, jak chladná by byla voda v hluboké studni, kdyby se počasí nezbláznilo. Její šaty se možná změnily, ale oči nikoliv. „V žádném případě to nebude fungovat,“ štěkla. I způsob mluvy měla stejný. „Nemůžeš záplatovat trup, když hoří celý člun. Je to sice plýtvání časem, ale já to slíbila, tak do toho. Máme s Leanou práci.“ Tyhle dvě vedly síť špehů pro Aes Sedai tady v Salidaru, agentů, kteří sem posílali hlášení a klepy o tom, co se děje ve světě.

Nyneiva si uhladila sukni rovněž, a uklidnila se tak. Měla šaty z prostého bílého sukna s pruhy sedmi barev u lemu, jeden za každé adžah. Šaty přijaté novicky. Rozčilovalo ji to víc, než by si kdy uměla představit. Mnohem radši by byla v zeleném hedvábí, které měla zabalené. Byla ochotná připustit, že si oblíbila hezké šaty, aspoň sama sobě, ale tyhle určité šaty by si vybrala jenom kvůli pohodlí – byly tenké, lehké – ne proto, že zelená zřejmě patřila mezi Lanovy oblíbené barvy. To tedy vůbec ne. Jalové snění bylo nejhorší. Přijatá, která by si oblékla cokoliv jiného než prostou bílou, by brzy zjistila, jak hluboko stojí pod Aes Sedai. Důrazně vyhnala podobné myšlenky z hlavy. Nebyla zde, aby se rozčilovala kvůli hloupostem. Má taky rád modrou. Ne!

Jemně prozkoumala s pomocí jediné síly nejprve Siuan, potom Leanu. Vlastně ve skutečnosti vůbec neusměrňovala. Nedokázala usměrnit ani jiskřičku, pokud nebyla rozzlobená, dokonce ani nedokázala vycítit pravý zdroj. Ale tentokrát to nevadilo. Jemná vlákna saidaru, ženské polovice pravého zdroje, procházela oběma ženami podle toho, jak je splétala. Jen je nevyvolávala sama.

Na levém zápěstí měla Nyneiva tenký náramek, prostý kousek stříbrného pásku. Tedy převážně stříbrného – ze zvláštního zdroje, i když to neznamenalo žádný rozdíl. Byl to jediný šperk, který měla kromě prstenu s Velkým hadem. Přijaté byly důrazně odrazovány od toho, aby nosily příliš mnoho šperků. Náhrdelník, ladící s náramkem, měla kolem krku čtvrtá žena. Seděla na stoličce u hrubě omítnuté zdi s rukama složenýma v klíně. Měla na sobě venkovské šaty z hrubého hnědého plátna, robustní tvář venkovské ženy a na ní ani kapičku potu. Nehnula brvou, ale tmavýma očima všechno sledovala. Nyneiva viděla, jak ji obklopuje záře saidaru, ale byla to Nyneiva, kdo řídil usměrňování. Náhrdelník a náramek mezi nimi vytvořily propojení, které se podobalo tomu, když Aes Sedai propojovaly síly. Podle Elain to nějak souviselo s „naprosto stejnou matricí“, ovšem další vysvětlování už bylo úplně nesrozumitelné. Nyneiva byla přesvědčená, že Elain nechápe ani polovinu z toho, co předstírá. Nyneiva sama tomu nerozuměla vůbec, věděla jenom, že dokáže vycítit každý pocit druhé ženy, že dokáže vycítit ji samotnou, jenže tyto pocity jako by byly odsunuté do rohu jejího vědomí, a že všechen saidar, který ta žena dokáže uchopit, ovládá ona. Občas si myslela, že by bylo lepší, kdyby žena na stoličce byla mrtvá. Prostší, rozhodně. Čistší.

„Něco je přetržený nebo odříznutý,“ zamumlala Nyneiva a nepřítomně si setřela pot z tváře. Byl to jenom nejasný pocit, skoro vůbec tam nebyl, jenže dneska poprvé vycítila něco víc než prázdnotu. Mohla to být jen její představivost a zoufalá touha něco najít, cokoliv.

„Odříznutí,“ poznamenala žena na stoličce. „Tak se tomu říkalo, tomu, čemu vy říkáte utišení pro ženy a zkrocení pro muže.“

Tři hlavy se k ní otočily. Tři páry očí zaplály vzteky. Siuan a Leana byly Aes Sedai, než je při převratu v Bílé věži, který na amyrlinin stolec vynesl Elaidu, utišily. Utišení. Toto slovo vyvolávalo třesavku. Už nikdy nebudou moct usměrňovat. Ale stále si to budou pamatovat a znát svou ztrátu. Vždycky dokážou vycítit pravý zdroj a budou vědět, že se ho už nikdy nebudou moci dotknout. Utišení se nedalo vyléčit o nic víc než smrt.

Aspoň tomu každý věřil, ale podle Nyneivina názoru by jediná síla měla být schopná kromě smrti vyléčit všechno. „Jestli chceš dodat něco užitečnýho, Marigan,“ vyjela ostře, „tak to řekni. Jestli ne, tak drž zobák.“

Marigan se stáhla ke zdi, oči se jí leskly a upírala je na Nyneivu. Z náramku se vyvalil strach a nenávist, což ovšem bylo do jisté míry běžné. Vězňové málokdy milují své věznitele, i když – a snad zvlášť proto – vědí, že si vězení či něco ještě mnohem horšího zaslouží. Potíž byla v tom, že Marigan také tvrdila, že odříznutí – utišení – není možné vyléčit. Pořád vykládala, jak ve věku pověstí bylo možné vyléčit cokoliv kromě smrti, že to, čemu dnes žluté adžah říkají léčení, je jenom nejhrubší práce přímo na bojišti. Jenomže když se ji člověk snažil přimět, aby sdělila nějaké podrobnosti nebo alespoň naznačila, jak se něco dělá, vůbec nic nezjistil. Marigan toho o léčení věděla tolik jako Nyneiva o kování, kteréžto znalosti se omezovaly na to, že prostě strčíte kus kovu do žhavého uhlí a pak do něj praštíte kladivem. Určitě to nestačilo ani na výrobu podkovy. Nebo na vyléčení něčeho víc než modřiny.

Nyneiva se otočila na židli a studovala Siuan a Leanu. Tohle dělala už celé dny, kdykoliv je dokázala dostat od jejich práce, a zatím nezjistila nic. Náhle si uvědomila, že obrací náramek na zápěstí. Ať už z toho byl jakýkoliv užitek, propojení s tou ženskou nesnášela. Z důvěrnosti toho spojení jí naskakovala husí kůže. Aspoň bych se mohla něco přiučit, pomyslela si. A už to nemůže být horší než teď.

Opatrně sundala náramek – spona se nedala najít, pokud člověk nevěděl, co má hledat – a podala ho Siuan. „Nasaď si to.“ Ztráta jediné síly byla hořká, muselo se to však udělat. A ztratit vlny cizích emocí bylo jako vykoupat se v čisté vodě. Marigan sledovala ten kousek stříbra jako zhypnotizovaná.

„Proč?“ chtěla vědět Siuan. „Říkala jsi, že ta věc funguje jen…“

„Prostě si to nasaď, Siuan.“

Siuan se na ni chvíli umíněně dívala – Světlo, ale že ta ženská umí být zatvrzelá! – než si náramek zapnula kolem levého zápěstí. Okamžitě se zatvářila užasle a pak přimhouřila oči a podívala se na Marigan. „Ona nás nenávidí, ale to já vím. A je tu strach a… šok. Na tváři se jí neobjeví ani záchvěv, ale je úplně vyděšená. Myslím, že taky nevěřila, že dokážu tuhle věc použít.“

Marigan si znepokojeně poposedla. Zatím jen dvě z žen, které věděly, co je zač, mohly používat náramek. Čtyři znamenaly větší příležitost k výslechu. Na povrchu se zdálo, že plně spolupracuje, ale kolik toho skrývala? Tolik, kolik jen dokázala, tím si byla Nyneiva jistá.

Siuan s povzdechem zavrtěla hlavou. „A já nemůžu. Měla bych být schopná skrze ni dosáhnout na pravý zdroj, ne? No, nemůžu. To by dřív vepř dokázal lízt po stromech. Byla jsem utišená, a tím to končí. Jak se ta věc sundává?“ Obracela náramek. „Jak dostanu tu zatracenou věc dolů?“

Nyneiva docela jemně položila ruku na Siuanin náramek. „Copak to nechápeš? Náramek nebude fungovat u ženy, která nedokáže usměrňovat, o nic víc, než by u ní fungoval náhrdelník. Kdybych jeden nebo druhej nasadila některý kuchařce, byla by to pro ni jenom hezká ozdoba.“

„Kuchařka nekuchařka,“ prohlásila Siuan stroze, „já usměrňovat nemůžu. Byla jsem utišená.“

„Ale to je něco, co se dá vyléčit,“ trvala na svém Nyneiva, „jinak bys přes ten náramek nic necítila.“

Siuan natáhla ruku k Nyneivě. „Sundej to.“ Nyneiva, potřásajíc hlavou, poslechla. Siuan čas od času uměla být stejně zabejčená jako kterýkoliv muž!

Když podávala náramek Leaně, Domanka dychtivě nastavila zápěstí. Leana předstírala, že je se svým utišením stejně smířená, jako byla Siuan – jako Siuan předstírala, že je – jenomže ne vždycky se jí to dařilo. Údajně jediný způsob, jak delší dobu přežít utišení, bylo najít si něco jiného, čím by žena mohla vyplnit život, vyplnit díru, již zanechala jediná síla. Pro Siuan a Leanu tím něčím bylo vedení sítě agentů, a ještě důležitější byla snaha přesvědčit Aes Sedai tady v Salidaru, aby podpořily Randa al’Thora jako Draka Znovuzrozeného, aniž by některé Aes Sedai prozradily, že něco takového dělají. Otázkou bylo, jestli to stačí. Hořkost v Siuanině tváři a Leanino nadšení, když si připínala náramek, říkaly, že tu možná nikdy nic nebude.

„Aha, ano.“ Leana mluvila rázně, stroze. Tedy když se zrovna nebavila s nějakým mužem. Byla koneckonců Domanka a v poslední době se snažila dohnat čas, který ztratila ve Věži. „Ovšem, opravdu je ohromená, že? Ale už se začíná ovládat.“ Chvíli seděla mlčky a zvažovala ženu na stoličce. Marigan její pohled unaveně opětovala. Nakonec Leana pokrčila rameny. „Ani já se však pravého zdroje nedokážu dotknout. A snažila jsem se, aby ucítila kousnutí od blechy na pravém kotníku. Kdyby to fungovalo, byla by to dala nějak najevo.“ To byl jen další trik stříbrného náramku. Mohly jste donutit ženu, která měla nasazený obojek, cítit věci. Byly zde však jen ty pocity – ať už jste udělaly cokoliv, nezanechávalo to žádné viditelné stopy, žádné skutečné škody – ale pocit slušné rány proutkem či dvou stačil na to, aby Marigan pochopila, že spolupráce je v jejím vlastním zájmu. To, a druhá možnost, rychlý soud následovaný popravou.

Přes svůj neúspěch se Leana pozorně dívala, když Nyneiva sundávala náramek a připínala si jej na zápěstí. Zdálo se, že přinejmenším ona se úplně nevzdala naděje, že jednoho dne bude opět usměrňovat.

Znovu získat jedinou sílu bylo nádherné. Ne tak nádherné jako natáhnout ze saidaru sama, být jím naplněná až po okraj, ale už to, že se dotýkala pravého zdroje skrze druhou ženu, stačilo, aby Nyneiva dvojnásobně cítila život, který jí proudil v žilách. Podržet v sobě saidar znamenalo chtít se smát a tančit z čisté radosti. Nyneiva předpokládala, že si na to jednoho dne zvykne. Hotová Aes Sedai musela. Proti tomu bylo spojení s Marigan jen malou cenou. „Teď víme, že tu je naděje,“ prohlásila, „myslím…“

Dveře se rozlétly a Nyneiva vyskočila dřív, než si to uvědomila. Vůbec ji nenapadlo použít jedinou sílu. Byla by zaječela, kdyby neměla hrdlo tak stažené. Nebyla jediná, ale skoro si nevšimla, že Siuan a Leana taky vyskočily. Strach, protékající náramkem, jako by byl ozvěnou toho jejího.

Mladá žena, která za sebou zavřela dřevěné dveře plné třísek, si zřejmě vůbec nevšimla, jaký zmatek vyvolala. Vysoká a vzpřímená, v bílých šatech přijaté novicky s pruhy a zlatými kudrnami až na ramena, vypadala vzteky bez sebe. Dokonce i když měla obličej stažený hněvem a zalitý potem, dařilo se jí vypadat krásně. To bylo něco, co Elain uměla moc dobře. „Víte, co dělají? Posílají poselstvo do… do Caemlynu! A odmítly mě nechat jít! Šeriam mi zakázala se o tom ještě někdy zmínit. Zakázala mi o tom jenom mluvit!“

„Copak ses nikdy nenaučila klepat, Elain?“ Nyneiva narovnala židli a znovu se posadila. Tedy spíš upadla. Z úlevy se jí podlomila kolena. „Myslela jsem, že ty jsi Šeriam.“ Už jen z pomyšlení na odhalení se jí stáhl žaludek.

K její cti bylo třeba říct, že se Elain začervenala a okamžitě se omluvila. Pak to ale zkazila, když dodala: „Nechápu, proč jste se tak vyděsily. Birgitte je pořád venku a vy víte, že by vás varovala, kdyby se někdo přiblížil. Nyneivo, ony mě musejí pustit.“

„Ony nic takového nemusejí,“ poznamenala Siuan nabručeně. S Leanou už také znovu seděly. Siuan seděla vzpřímeně jako vždy, ale Leana se opřela, byla pěkně otřesená. Marigan se opírala o zeď, ztěžka dýchala, oči měla zavřené a dlaně tiskla k omítce. Náramkem nárazovitě proplouvaly střídavě úleva a čirá hrůza.

„Ale…“

Siuan Elain nedovolila říci více. „Copak si myslíš, že Šeriam nebo některá z ostatních nechají padnout dědičku Andoru do rukou Draka Znovuzrozeného? Když je tvoje matka mrtvá…“

„Tomu nevěřím!“ vyštěkla Elain.

„Ty nevěříš, že ji zabil Rand,“ pokračovala Siuan neúnavně, „a to je něco jiného. Já tomu taky nevěřím. Jenže kdyby byla Morgasa naživu, byla by vystoupila a uznala ho za Draka Znovuzrozeného. Nebo kdyby ho přese všechny důkazy považovala za falešného Draka, organizovala by hnutí odporu. Žádný z mých špehů nezaslechl o něčem takovém ani šeptnout. A nejen v Andoru, ale ani tady v Altaře nebo v Murandy.“

„Ale slyšel,“ vyrazila Elain. „Na západě je povstání.“

„Proti Morgase. Proti ní. Jestli to taky není klep.“ Siuan měla hlas plochý jako hoblované prkno. „Tvoje matka je mrtvá, holka. Měla by sis to připustit a vybrečet se.“

Elain zvedla bradu, což byl její velmi protivný zvyk. Byla obrazem ledové nadutosti, i když většině mužů to z nějakého důvodu připadalo přitažlivé. „Neustále si stěžuješ, jak dlouho trvá spojit se se všemi agenty,“ pravila chladně, „ale já odhlédnu od toho, jestli se vůbec můžeš doslechnout všechno, co je zajímavé. Ať už je moje matka naživu nebo ne, mé místo je teď v Caemlynu. Já jsem dědička.“

Siuan si hlasitě odfrkla, až Nyneiva naskočila. „Jsi přijatá už dost dlouho, abys věděla, jak to je.“ Elain měla takový příslib síly, jaký nebyl vidět snad tisíc let. Nebyla sice tak silná jako Nyneiva, pokud se ta ovšem někdy naučí usměrňovat, kdykoliv se jí zachce, ale pořád byla dost silná, aby z toho každé Aes Sedai zazářily oči. Elain nakrčila nosík – velmi dobře věděla, že i kdyby již seděla na Lvím trůnu, Aes Sedai by ji stejně odtáhly k výcviku, s jejím svolením, pokud by ho dala, anebo by ji nacpaly do sudu, pokud by to bylo nutné – a otevřela ústa, ale Siuan ani na chvíli nezpomalila. „Pravda, ale jim je jedno, jestli na trůn usedneš dřív nebo později. Příliš dlouho tu nebyla královna, která by byla otevřeně Aes Sedai. A ony tě nenechají jít, dokud z tebe nebude hotová sestra, a i pak, protože jsi dědička a brzy se staneš královnou, tě nepustí nikam blíž k zatracenému Draku Znovuzrozenému, dokud nebudou vědět, nakolik mu můžou důvěřovat. Zvlášť kvůli té jeho… amnestii.“ Kolem tohoto slova trpce zkřivila rty a Leana se ošklíbla.

Nyneivě se rovněž poněkud zkroutil jazyk. Byla vychovaná ve strachu z každého muže, který dokáže usměrňovat, čímž je odsouzený k zešílení, a než ho Stínem pošpiněná mužská polovice pravého zdroje zahubí strašlivou smrtí, napáchá kolem sebe nesmírné škody. Jenže Rand, kterého viděla vyrůstat, byl Drak Znovuzrozený, narozený jak na znamení toho, že se blíží Poslední bitva, tak aby bojoval s Temným právě v této bitvě. Drak Znovuzrozený – jediná naděje lidstva – a muž, který může usměrňovat. Horší bylo, že se povídalo, že se snaží sebrat další takové, jako je sám. Jistě, těch nemohlo být mnoho. Takového muže by chytila každá Aes Sedai – červené adžah kromě chytání těchto mužů nedělalo téměř nic jiného – ale nacházely jich málo, podle záznamů mnohem méně než dříve.

Elain se ale nehodlala vzdát. To na ní bylo obdivuhodné, že by se nevzdala, ani kdyby už měla hlavu položenou na špalku a sekera by letěla dolů. Stála tam se zdviženou bradou a opětovala Siuanin upřený pohled, což Nyneivě často přišlo zatěžko. „Existují dva jasné důvody, proč bych měla jít. Za prvé, ať už se stalo máti cokoliv, ztratila se a já jako dědička můžu uklidnit lidi a ujistit je, že nástupnictví nebude narušeno. Za druhé, můžu se dostat k Randovi. On mi důvěřuje. Já bych byla mnohem lepší než ta, kterou vybere sněmovna.“

Aes Sedai si tady v Salidaru zvolily vlastní věžovou sněmovnu, sněmovnu ve vyhnanství. Měly údajně probírat volbu nové amyrlin, právoplatné amyrlin, která zpochybní Elaidiny nároky na titul a Věž, ale Nyneiva neviděla moc příkladů, že by něco takového dělaly.

„To je od tebe tak laskavé, že se chceš obětovat, dítě,“ podotkla Leana suše. Elainin výraz se nezměnil, nicméně se silně začervenala. Věděl to sice málokdo kromě přítomných, a žádná Aes Sedai, ale Nyneiva neměla nejmenší pochyby o tom, že by Elain v Caemlynu ze všeho nejdříve zatáhla Randa stranou a zulíbala ho skoro k smrti. „Když je tvoje matka… pryč… kdyby Rand al’Thor dostal tebe a Caemlyn, měl by v rukou Andor, a sněmovna mu nepřepustí větší kus Andoru nebo kterékoliv jiné země, než bude muset, jestli tomu dokáže nějak zabránit. Má v kapse Tear a Cairhien a taky Aiely, jak se zdá. Přidej k tomu Andor, a Murandy i Altara – kde trčíme i my – padnou, když si jenom škytne. Získává příliš velkou moc, a příliš rychle. Mohl by usoudit, že nás nepotřebuje. Když je Moirain mrtvá, nemá u sebe nikoho, komu můžeme věřit.“

Při poslední větě sebou Nyneiva trhla. Moirain byla Aes Sedai, která vyvedla ji a Randa z Dvouříčí a tím změnila jejich životy. Ji, Randa, Egwain, Mata a Perrina. Tak dlouho chtěla, aby Moirain zaplatila za to, co jim udělala, že ztratit ji bylo jako ztratit kousek sebe samé. Moirain však zemřela v Cairhienu a vzala s sebou Lanfear. Mezi Aes Sedai v Salidaru se rychle stávala legendou. Nebylo jiné Aes Sedai, která by zabila jednoho ze Zaprodanců, neřkuli dva. Jediná dobrá věc, již na tom Nyneiva našla – jakkoliv ji zahanbovalo si přiznat, že na celé věci vůbec něco dobrého je – byla ta, že Lan nyní přestal být Moiraininým strážcem. Jestli ho ještě někdy najde.

Siuan okamžitě pokračovala tam, kde Leana skončila. „Nemůžem si dovolit nechat toho chlapce plachtit úplně bez vedení. Kdo ví, co by mohl udělat? Ano, ano, já vím, že jsi připravená se za něj postavit, ale nechci to slyšet. Snažím se právě zvládnout živého žraloka, co mám na nose, holka. Nemůžem mu dovolit, aby příliš zesílil, dokud nás nepřijme, a přesto se ho neodvažujeme příliš brzdit. A já se snažím udržet Šeriam a ostatní v přesvědčení, že by ho měly podporovat, když s ním půlka sněmovny tajně nechce mít nic společného a druhá půlka si v hloubi duše myslí, že by měl být zkrocený, ať už je Drak Znovuzrozený nebo ne. V každém případě, ať už máš námitky jakékoliv, radím ti, dej na Šeriam. Nikoho stejně nepřesvědčíš, a Tiana tady nemá dost novicek, aby ji zabavily.“

Elain se rozzlobeně zamračila. Tiana Noselle, šedá sestra, byla správkyní novicek tady v Salidaru. Přijatá novicka musela překročit čáru o hodně víc než ta mladší, aby ji poslaly za Tianou, ale podle stejného klíče znamenala taková návštěva pro přijatou větší hanbu a bolest. Tiana se mohla nad mladší novickou smilovat, byť maličko, ale soudila, že přijatá už by měla znát meze, a tak si dala práci, aby měla stejný dojem dlouho předtím, než opustí její maličkou noru, jež jí sloužila za pracovnu.

Nyneiva si prohlížela Siuan a teď se jí rozbřesklo v hlavě. „Tys věděla všechno o tomhle… poselstvu, nebo co to je… že jo? Vy dvě máte pořád hlavy dohromady se Šeriam a jejím kroužkem.“ Sněmovna měla údajně mít veškerou autoritu až do volby amyrlin, ale Šeriam a hrstka dalších Aes Sedai, které první zorganizovaly příchody do Salidaru, si neustále udržovaly skutečnou kontrolu. „Kolik jich posílají, Siuan?“ Elain zalapala po dechu. Tohle ji očividně nenapadlo. Tím se jasně ukázalo, jak je rozčilená. Obvykle odhalila náznaky, které Nyneivě unikly.

Siuan nic nepopřela. Od chvíle, co ji utišily, mohla lhát jako obchodník s vlnou, když se však rozhodla mluvit otevřeně, bylo to otevřené jako políček. „Devět. ‚Dost na uctění Draka Znovuzrozeného‘ – Rybí hlavy! Poselstvo ke králi mívá zřídkakdy víc než tři členy! – ‚ale dost na to, aby se polekal.‘ Jestli se naučil dost, aby se polekal.“

„Radši doufej, že ano,“ prohlásila Elain chladně. „Jestli ne, tak by devět mohlo být o osm víc, než je třeba.“

Třináctka bylo nebezpečné číslo. Rand byl silný, možná nejsilnější muž od Rozbití světa, ale třináct propojených Aes Sedai by ho dokázalo přemoct, odstínit ho od saidínu a zajmout. Třináct byl počet používaný při krocení muže, i když si Nyneiva začínala myslet, že je to spíš zvyk než požadavek. Aes Sedai dělaly spoustu věcí proto, že se to tak dělalo vždycky.

Siuanin úsměv nebyl zdaleka příjemný. „Velice ráda bych věděla, proč nikoho jiného tohle nenapadlo. Mysli, holka! Šeriam to ví a stejně tak sněmovna. Nejdřív se k němu dostane jenom jedna a potom pouze tolik, kolik snese. Ale bude vědět, že jich přišlo devět, a někdo mu určitě řekne, jaká je to pocta.“

„Chápu,“ řekla Elain tenkým hláskem. „Měla jsem vědět, že to někoho napadne. Mrzí mě to.“ To na ní byla další dobrá věc. Mohla být umíněná jako zjančená mula, jenže když došla k názoru, že se zmýlila, přiznala to hezky jako jakákoliv vesničanka. To bylo na šlechtičnu velmi neobvyklé.

„Min půjde taky,“ poznamenala Leana. „Její… nadání by mohlo být pro Randa užitečné. Sestry to samozřejmě nevědí. Ona umí svá tajemství zachovat.“ Jako by tohle bylo to nejdůležitější.

„Chápu,“ pronesla Elain znovu, tentokrát hluše. Dala si spoustu práce, aby mluvila veseleji, ale uboze zklamala. „No, chápu, že máte spoustu práce s… s Marigan. Nechtěla jsem vás obtěžovat. Prosím, nenechte se rušit.“ Byla pryč dřív, než Nyneiva stačila otevřít ústa, a dveře se za ní s prásknutím zavřely.

Nyneiva se rozzlobeně otočila k Leaně. „Myslela jsem, že z vás dvou je hnusnější Siuan, ale tohle bylo odporný!“

Odpověděla Siuan. „Když dvě ženy milují stejného muže, znamená to potíže, a když je ten muž Rand al’Thor… Světlo ví, jak zdravý ještě je nebo na jakou cestu by ho mohly vyslat. Jestli je ale kvůli tomu nutné rvát si navzájem vlasy a drásat kůži, ať si to vyřídí hned.“

Bez přemýšlení Nyneiva popadla do ruky svůj cop, a když to zjistila, prudce si ho přehodila přes rameno. „Měla bych…“ Potíž byla v tom, že toho nemohla moc udělat, a stejně by to neznamenalo žádný rozdíl. „Budeme pokračovat od místa, kde jsme skončily, když nás přerušila Elain. Ale, Siuan… jestli jí ještě někdy uděláš něco takovýho,“ nebo mně, pomyslela si, „tak budeš litovat – kam si myslíš, že jdeš?“ Siuan odsunula židli a vstala, ohlédla se a Leana ji napodobila.

„Máme práci,“ prohlásila Siuan stroze a vzápětí již mířila ke dveřím.

„Slíbily jste mi, že mi budete k dispozici, Siuan. Šeriam vám to nařídila.“ Ne že by si i Šeriam myslela, že to k něčemu bude, ale Nyneiva a Elain si vysloužily odměnu a jisté ohledy. Jako třeba to, že Marigan bude jejich komornou, aby měly víc času na svá studia.

Siuan se na ni ode dveří dost pobaveně podívala. „Třeba by sis jí mohla jít stěžovat. A vysvětlit, jak svůj výzkum provádíš. Chci čas s Marigan dnes večer. Mám nějaké další otázky.“

Když Siuan odešla, Leana smutně řekla: „Bylo by to hezké, Nyneivo, ale musíme dělat, co můžeme. Mohla bys zkusit Logaina.“ Pak byla taky pryč.

Nyneiva se zamračila. Studiem Logaina zjistila ještě méně než studiem těch dvou žen. Už si nebyla ani jistá, že by od něj mohla něco zjistit. Nicméně to poslední, co by chtěla udělat, bylo vyléčit zkroceného muže. V každém případě z něj byla nervózní. „Koušete jedna druhou jako krysy v zavřené krabici,“ poznamenala Marigan. „Podle důkazů nemáš moc velkou šanci. Třeba bys měla zvážit… jiné možnosti.“

„Drž ten hnusnej zobák!“ Nyneiva se na ni zlobně zamračila. „Drž ho, Světlo tě spal!“ Náramkem stále pronikal strach, ale také něco jiného, něco, co bylo skoro příliš chabé, aby se to dalo zachytit. Snad maličká jiskřička naděje. „Světlo tě spal,“ zamumlala.

Pravé jméno té ženy nebylo Marigan, nýbrž Moghedien. Jedna ze Zaprodanců, lapená kvůli vlastní přehnané pýše a držená v zajetí uprostřed Aes Sedai. Jenom pět žen na celém světě to vědělo a žádná z nich nebyla Aes Sedai, ale držet Moghedien v utajení byla holá nutnost. Za své zločiny by byla Zaprodankyně popravena tak jistě, jako že druhý den vyjde slunce. Siuan souhlasila. Na každou Aes Sedai, která by radila počkat, pokud by se taková vůbec našla, by jich deset požadovalo okamžitou popravu. Do neoznačeného hrobu by pak s ní šly všechny její znalosti z věku pověstí, kdy se s pomocí jediné síly prováděly věci, o nichž se dnes nikomu ani nesnilo. Nyneiva si nebyla jistá, jestli má věřit polovině toho, co jí ta žena o věku pověstí navykládala. Rozhodně ani polovinu z toho nechápala.

Vykutat z Moghedien nějaké informace nebylo zrovna snadné. Občas to bylo jako s léčením, Moghedien se nikdy příliš nezajímala o nic, co jí nemohlo prospět, a i to zjišťovala pokud možno nějakou zkratkou. Ta žena těžko jenom tak odhalí pravdu, ale Nyneiva tušila, že než zapřísáhla svou duši Temnému, byla něco jako podvodnice. Občas s Elain prostě nevěděly, nač se ptát. Moghedien zřídkakdy přišla s něčím sama, to tedy bylo jisté. Přesto se toho dozvěděly hodně – a většinu získaných vědomostí předávaly Aes Sedai. Jako výsledky svých studií, samozřejmě. Získaly za to hodně uznání.

S Elain by si nechaly tuto informaci pro sebe, kdyby mohly, ale Birgitte to věděla od samého začátku a Siuan a Leaně to musely vyzradit. Siuan zjistila tolik o okolnostech, které vedly k Moghedieninu zajetí, aby se dožadovala úplného vysvětlení, a měla dostatečnou páku, aby ho získala. Nyneiva a Elain znaly některá tajemství Siuan a Leany. Ony zřejmě znaly všechna tajemství Elain a Nyneivy kromě pravdy o Birgitte. Byla to pěkně vachrlatá rovnováha, výhody byly na straně Siuan a Leany. Kromě toho kousíčky Moghedieniných přiznání se týkaly údajných plánů temných druhů a občas naznačila i něco z toho, co by mohli mít za lubem ostatní Zaprodanci. Jediný způsob, jak tyto informace předat dál, bylo zařídit, aby to vypadalo, že pocházejí od Siuaniných a Leaniných špehů. Nic o černém adžah – hluboko skrytém a tak dlouho popíraném – ačkoliv to zajímalo Siuan nejvíc. Temní druzi ji dost znechucovali, avšak pouhá představa Aes Sedai skládající přísahu Temnému stačila, aby se Siuanin hněv vytočil až k ledové zuřivosti. Moghedien tvrdila, že se bojí přiblížit ke každé Aes Sedai, a to bylo docela uvěřitelné. Strach byl v té ženě neustále. Nebylo divu, že se skrývala ve stínech dost dlouho, aby si vysloužila přezdívku Pavoučice. Ve výsledku byla příliš cennou pokladnicí, aby ji bylo možné přepustit katu, nicméně většina Aes Sedai by to viděla opačně. Většina Aes Sedai by mohla odmítnout se jí jen dotknout nebo věřit čemukoliv, co řekne.

Nyneivu píchl pocit viny a odpor, a nikoliv poprvé. Mohly jakékoliv znalosti ospravedlnit to, že nepředají jednoho ze Zaprodanců spravedlnosti? Odhalit ji by znamenalo trest, nejspíš hrozný, pro každého zúčastněného, nejen pro ni, ale i pro Elain, Siuan a Leanu. Odhalit ji by znamenalo, že vyjde na světlo i Birgittino tajemství. A všechny ty vědomosti by byly ztraceny. Moghedien možná nevěděla nic o léčení, ale poskytla Nyneivě tucet náznaků, co je možné, a musela toho mít v hlavě ještě víc. Když bude mít takové vedení, co by nakonec mohla objevit?

Nyneiva se potřebovala vykoupat, a nemělo to nic společného s horkem. „Promluvíme si o počasí,“ prohlásila hořce.

„Víš toho o ovládání počasí více než já.“ Moghedien mluvila unaveně a ozvěna únavy pronikla i náramkem. Otázek o tomto předmětu již bylo dost a dost. „Vím jenom, že to, co se děje, je práce Velikého – Temného.“ Měla odvahu se při tom přeřeknutí mile usmát. „Žádný obyčejný člověk není dost silný, aby to změnil.“

Vyžadovalo to značné Nyneivino sebeovládání, aby nezaskřípala zuby. Elain věděla o práci s počasím víc než kdokoliv jiný v Salidaru a říkala to samé. Včetně toho, že je to práce Temného, i když to by nepoznal jenom hlupák s tím, jaké bylo horko, když mělo pomalu sněžit, nespadla ani kapka deště a potoky vysychaly. „Tak si promluvíme o použití různých tkaniv k léčení různých nemocí.“ Ta ženská tvrdila, že to sice trvalo o něco déle, než když se to provádí dnes, ale všechna síla k léčení pocházela z jediné síly, ne z pacienta a ženy, která usměrňuje. Ovšem, taky tvrdila, že muži byli ve skutečnosti v určitých druzích léčení lepší, a tomu Nyneiva nechtěla věřit. „Přece jsi musela aspoň jednou vidět, jak se to dělá.“

Jala se vykutávat perly z hnoje. Některé informace byly hodně cenné. Jenom si přála, aby neměla pocit, že se hrabe ve slizu.

Když byla Elain venku, nezaváhala ani na chvilku, jenom mávla na Birgitte a šla dál. Birgitte, se zlatými vlasy spletenými do složitého copu, který jí sahal až k pasu, si na hlídce v úzké uličce hrála se dvěma malými chlapci. Luk měla opřený o plot vedle. Nebo se s nimi alespoň snažila hrát si. Jaril a Seve se dívali na ženu v podivných širokých žlutých kalhotách a krátkém tmavém kabátku, avšak větší zájem neprojevili. Nikdy to nedělali a nikdy nemluvili. Měly to být „Manganiny“ děti. Birgitte si s nimi hrávala ráda, i když byla trochu smutná. Vždycky si ráda hrála s dětmi, zvláště s malými chlapci, a vždycky se při tom sama cítila jako malý kluk. Elain to věděla stejně dobře, jako znala svoje vlastní city.

Kdyby si myslela, že Moghedien má prsty v jejich současném stavu… ale ta ženská tvrdila, že úplně stejně na tom byli už v době, kdy si je v Ghealdanu vybrala pro svůj převlek, jednoduše sirotci z ulice, a některé žluté sestry říkaly, že v Samaře prostě viděli příliš mnoho bouří. Elain, vzhledem k tomu, čeho tam sama byla svědkem, tomu věřila. Žluté sestry tvrdily, že chlapcům pomůže čas a péče. Elain doufala, že tomu tak bude. Doufala, že nenechává osobu, která je za to zodpovědná, uniknout spravedlnosti.

Nechtěla nyní myslet na Moghedien. Máti. Ne, na ni rozhodně myslet nechce. Min. A Rand. Musí existovat nějaký způsob, jak všechno zvládnout. Když jí Birgitte kývla v odpověď, Elain si toho skoro nevšimla a pod bezmračnou žhavou polední oblohou spěchala uličkou na hlavní ulici Salidaru.

Salidar byl léta opuštěný, než se zde začaly scházet Aes Sedai, prchající před Elaidiným převratem, ale teď byly na domech nové došky a na většině budov proběhly rozsáhlé opravy, i na třech velkých kamenných staveních, která bývala zájezdními hostinci. Jedno z nich, to největší, někteří nazývali Menší věž. Tady se scházela sněmovna. Byly tu samozřejmě provedeny jen naprosto nezbytné opravy. Ve většině oken bylo sklo popraskané a často žádné. Bylo zapotřebí dělat důležitější věci než opravovat sochy či fresky. Nedlážděné ulice byly přeplněné k prasknutí. Nebyly tu samozřejmě jenom Aes Sedai, ale také přijaté novicky v šatech s pruhy a pobíhající mladší novicky v čistě bílých, strážci pohybující se se smrticím půvabem panterů, ať už byli hubení či podsadití, sloužící, kteří následovali Aes Sedai z Věže, dokonce i pár dětí. A rovněž vojáci.

Zdejší sněmovna se připravovala vynutit si svoje požadavky vůči Elaidě v případě potřeby i se zbraní v ruce, jakmile vyberou skutečnou amyrlin. Z kováren za vesnicí se sem i přes hlučení davu neslo vzdálené zvonění kladiv a hovořilo o kování koní a spravování zbroje. Ulicí pomalu projížděl muž s hranatou tváří a silně prošedivělými tmavými vlasy, v pískovém kabátci a otlučeném kyrysu. Vybíral si cestu mezi lidmi a sledoval pochodující hloučky mužů s dlouhými píkami na ramenou či luky. Gareth Bryne souhlasil, že naverbuje a povede vojsko salidarské sněmovny, i když by Elain moc ráda znala všechny důvody, které ho k tomu vedly. Mělo to něco společného se Siuan a Leanou, i když co, to si neuměla představit, protože obě ženy dost dřel, zvlášť Siuan, čímž naplňoval nějakou přísahu, jejíž podstatu Elain nedokázala vypáčit ani z jedné. Jenom Siuan si hořce stěžovala, že mu musí poklízet v pokoji a prát šaty navrch ke svým ostatním povinnostem. Stěžovala si, ale dělala to. Musela to být vážná přísaha.

Bryne přelétl pohledem Elain a téměř nezaváhal. Od chvíle, kdy dorazila do Salidaru, byl jaksi chladně zdvořilý a vzdálený, i když ho znala od kolébky. Ještě před rokem byl hlavním kapitánem královniny gardy v Andoru. Kdysi si Elain myslela, že se s máti vezmou. Ne, nebude myslet na máti! Min. Musí najít Min a promluvit si s ní.

Ale ještě se ani nezačala proplétat davem na prašné ulici, když ji odlovily dvě Aes Sedai. Nedalo se nic dělat, mohla se jenom zastavit a udělat pukrle, zatímco dav proudil kolem ní. Obě ženy jen zářily. Ani jedna neměla na tváři byť jedinou kapičku potu. Elain vytáhla kapesník z rukávu, aby si otřela obličej, a přála si, aby se už naučila tento kousek z aessedaiovské nauky. „Dobrý den, Anaijo Sedai, Janjo Sedai.“

„Dobrý den, dítě. Máš pro nás dnes další objevy?“ Jako obvykle mluvila Janja Frende, jako kdyby neměla čas dostat slova z pusy. „Takové úžasné pokroky jste s Nyneivou udělaly, zvláště na přijaté. Pořád nechápu, jak to Nyneiva dělá, když má s jedinou silou takové potíže, ale musím říct, že mě to těší.“ Na rozdíl od většiny hnědých sester, které byly často duchem nepřítomné a nestaraly se o nic kromě knih a studia, Janja Sedai byla docela upravená, každý krátký tmavý vlas kolem bezvěké tváře, prozrazující Aes Sedai pracující dlouho s jedinou silou, měla na svém místě. Vzhled této štíhlé ženy však na její adžah přece jen ukazoval. Šaty měla z prostého šedého a pevného sukna – hnědé sestry se o šaty málokdy zajímaly jinak než jako o prostředek k zakrytí nahoty – a i když s vámi mluvila, trošku se mračila, jako by mhouřila oči, ztracená v myšlenkách na něco zcela jiného. Bez toho mračení by jinak byla docela hezká. „Ten způsob, jak se zahalit do světla a stát se neviditelnou. Pozoruhodné. Jsem si jistá, že někdo zjistí, jak zarazit to vlnění, takže se budeš moct pohybovat bez něj. A Karenna je úplně nadšená tím Nyneiviným malým odposlouchávacím trikem. Je to od ní nezvedené, přijít na něco takového, avšak užitečné. Karenna si myslí, že ví, jak to upravit, aby se dalo mluvit s někým v dálce. Jen si to představte. Mluvit s někým na míli daleko! Nebo dvě, nebo dokonce…“ Anaija jí položila ruku na paži a Janja se odmlčela a na druhou Aes Sedai zamrkala.

„Děláš pokroky, Elain,“ pravila Anaija. Žena s drsně upřímnou tváří byla vždycky klidná. Mateřská bylo slovo, které ji nejlépe vystihovalo, a obvykle uklidňující, i když rysy Aes Sedai znemožňovaly určit přesněji její stáří. Byla také členkou úzkého kroužku kolem Šeriam, jenž měl v Salidaru jistou moc. „Větší, než kterákoliv z nás očekávala, vážně, a my jsme očekávaly hodně. První od Rozbití světa, která dokáže vyrobit ter’angrial. To je pozoruhodné, dítě, a já chci, abys to věděla. Můžeš na sebe být pyšná.“

Elain civěla do země před svýma nohama. Davem se se smíchem honili dva chlapci, kteří jí sahali tak do pasu. Přála si, aby poblíž nebyl nikdo, kdo by to mohl slyšet. Ne že by jim některý z kolemjdoucích věnoval druhý pohled. Když bylo ve vesnici tolik Aes Sedai, dokonce ani novicky nedělaly pukrlata, pokud je Aes Sedai přímo neoslovily, a všichni měli pochůzky, které bylo třeba vyřídit již včera.

Elain vůbec nebyla pyšná. Ne, když všechny jejich „objevy“ pocházely od Moghedien. A že jich bylo hodně, počínaje „převrácením“, kdy tkanivo mohla vidět pouze žena, která je setkala, i když neprozradily všechno. Jak skrýt schopnost usměrňovat byla jedna z těch věcí. Jinak by byla Moghedien odhalena během chvilky – každá Aes Sedai dokázala u jiné ženy na dva tři kroky vycítit, jestli může usměrňovat, nebo ne – a kdyby zjistily, jak na to, mohly by přijít na to, jak ochranou proniknout. A rovněž jak se zamaskovat. Převrácené tkanivo způsobilo, že „Marigan“ v ničem nepřipomínala Moghedien.

Něco z toho, co ta žena věděla, bylo navíc prostě příliš odpudivé. Psychický nátlak, například, ohýbající lidskou vůli, způsob, jak člověku vložit do mysli příkazy tak, aby si na ně příjemce vůbec nevzpomněl, i když je plní. A horší věci. Příliš odpudivé a možná i příliš nebezpečné, aby se daly někomu svěřit. Nyneiva říkala, že se je musejí naučit, aby se mohly taky naučit, jak jim vzdorovat, ale Elain nechtěla. Měly už tak příliš mnoho tajemství, navykládaly až příliš mnoho lží přátelům i lidem, kteří byli na jejich straně, až si skoro přála, aby mohla složit tři přísahy na holi přísah bez toho, aby musela čekat, až bude pozvednuta mezi Aes Sedai. Jedna z nich vás zavazovala, že nesmíte pronést jediné slovo, které by nebylo pravdivé, zavazovala vás tak jistě, jako by se přísaha stala součástí vašeho těla.

„S tím ter’angrialem jsem si nevedla tak dobře, jak bych mohla, Anaijo Sedai.“ To aspoň byla jen a jenom její práce. Prvním byl stříbrný náramek a obojek – což, jak nebylo ani nutné říkat, dobře skrývala – byly to však upravené kopie jednoho odporného vynálezu, a’damu, který tu zanechali Seančané, když byl jejich vpád ve Falme odražen a oni zahnáni zpět na moře. Prostý zelený kotouč, který umožňoval ženě, jež jinak nebyla dost silná, zvládnout trik s neviditelností – a to zvládla bez pomoci málokterá – byl její nápad od samého počátku. Neměla žádný angrial ani sa’angrial, které by si mohla prostudovat, takže je zatím vyrobit nedokázala, a dokonce i když s úspěchem zkopírovala to seančanské zařízení, výroba ter’angrialu nebyla zdaleka tak jednoduchá, jak si myslela. Ter’angrialy využívaly jedinou sílu, místo aby ji zesilovaly, využívaly ji k jednomu určitému účelu. Některé mohli používat i lidé, kteří neuměli usměrňovat, dokonce i muži. Měly by být jednodušší. Možná byly, svou činností, ale ne jednodušší na výrobu.

Její skromná poznámka spustila u Janji hotovou záplavu slov. „Nesmysl, dítě. Naprostý nesmysl. Nepochybuji o tom, že jakmile se vrátíme do Věže a budeme tě moct správně vyzkoušet a vložit ti do ruky hůl přísah, budeš pozvednuta k šátku stejně jako k prstenu. Nepochybně. Opravdu splňuješ všechny přísliby, které v tobě viděly. A víc. Nikdo by nemohl čekat…“ Anaija se znovu dotkla její ruky. Zřejmě to bylo stanovené znamení, protože Janja opět umlkla a zamrkala.

„Není třeba tomu dítěti příliš podkuřovat,“ prohlásila Anaija. „Elain, to trucování tě ani trochu nepřešlo. A přitom jsi z toho měla už dávno vyrůst.“ Matka může být přísná stejně jako laskavá. „Nedovolím, aby ses durdila kvůli několika neúspěchům, ne, když byl tvůj úspěch tak úžasný.“ Elain se o kamenný kotouč pokoušela pětkrát. Dva nedělaly nic a dva dokázaly, že žena vypadala rozmazaně, a navíc jí bylo zle od žaludku. Ten, který fungoval, vyrobila na třetí pokus. Podle jejího názoru to bylo víc než jenom pár neúspěchů. „Všechno, co jsi dokázala, je úžasné. A Nyneiva rovněž.“

„Děkuju,“ řekla Elain. „Děkuju vám oběma. Zkusím netrucovat.“ Když nějaká Aes Sedai prohlásí, že trucujete, tak jediná věc, kterou určitě neuděláte, je říkat jí, že netrucujete. „Omluvíte mě, prosím? Slyšela jsem, že poselstvo do Caemlynu odjíždí dnes, a chci se ještě rozloučit s Min.“

Samozřejmě ji nechaly jít, i když Janje by to bez Anaiji mohlo trvat hodnou dobu. Anaija si Elain ostře prohlédla – určitě věděla všechno o tom, jak Elain mluvila se Šeriam – ale neřekla nic. Mlčení Aes Sedai bylo občas hlasité jako slova.

Elain palcem přejela po prstenu na prostředníku levé ruky a málem klusala, pohled upírala dost daleko dopředu, aby mohla tvrdit, že nezahlédla nikoho, kdo by se ji ještě pokoušel zadržet s blahopřáním. Mohlo to fungovat a mohlo to rovněž znamenat návštěvu u Tiany. Shovívavost za dobrou práci sahala jenom po určitou mez. Právě v této chvíli by dávala přednost návštěvě u Tiany před chválou, kterou si nezasloužila.

Zlatý prsten tvořil had požírající vlastní ocas, Velký had, symbol Aes Sedai, jejž však nosily i přijaté novicky. Až oblékne šátek s třásněmi v barvě adžah, jež si vybere, bude nosit prsten na prstu, pro který se sama rozhodne. Pro ni to bude zelené adžah, z nezbytnosti. Pouze zelené sestry měly víc než jednoho strážce, a ona chtěla mít Randa. Nebo aspoň tolik z něj, kolik mít mohla. Potíž byla v tom, že se již spojila s Birgitte, první ženou, která se kdy stala strážcem. Proto dokázala vycítit Birgittiny pocity, díky tomu věděla, že si ráno Birgitte vrazila do ruky třísku. O tomto spojení věděla pouze Nyneiva. Strážci byli určeni pro hotové Aes Sedai. Přijaté, která by překročila tuto hranici, by žádná shovívavost na světě nezachránila kůži. Pro ně to však byla nezbytnost, ne rozmar – jinak by byla Birgitte zemřela – ale Elain si nemyslela, že by to znamenalo nějaký rozdíl. Porušit pravidlo s jedinou silou by mohlo být osudné pro ni i ostatní. Aby to důkladně dostaly do hlav svých žaček, Aes Sedai zřídkakdy nechávaly některou vyklouznout, pokud nějaké pravidlo porušila, a to bez ohledu na důvod.

Tady v Salidaru bylo tolik úskoků. Nejen Birgitte a Moghedien. Jedna z přísah zabraňovala Aes Sedai lhát, ale o tom, o čem se nemluvilo, nebylo třeba lhát. Moirain věděla, jak splést plášť neviditelnosti, možná to byl stejný trik, který se naučily od Moghedien. Nyneiva to Moirain viděla jednou udělat, dřív než věděla cokoliv o jediné síle. Nikdo jiný v Salidaru to však neznal. Nebo to aspoň nepřiznával. Birgitte potvrdila, co Elain začínala tušit. Většina Aes Sedai, možná všechny, si nechávala alespoň část toho, co zjistila, pro sebe. Většina měla své vlastní tajné lsti. Pokud se to naučilo dost Aes Sedai, mohlo to vejít ve všeobecnou známost a následně se stát i součástí výuky novicek, mladších nebo přijatých – nebo to mohlo zemřít s tou kterou Aes Sedai. Dvakrát či třikrát měla dojem, že zahlédla v něčích očích záblesk, když něco předváděla. Karenna zvládla trik s odposloucháváním podezřele rychle. To ale bylo těžko obvinění, které by přijatá novicka mohla vznést proti Aes Sedai.

Sice jí ani díky tomu její vlastní lsti nepřipadaly stravitelnější, ale možná to trošku pomohlo. A taky trošku to, že si připomínala, jak to je nutné. Kdyby ji tak jenom přestaly chválit za něco, co neudělala.

Byla si jistá, že ví, kde najít Min. Eldar tekla necelé tři míle západně od Salidaru a na okraji vesnice spěchal lesem k řece úzký potůček. Většina stromů, které vyrostly ve vesnici, pokáceli poté, co začaly přicházet Aes Sedai, ale malý hájek na břehu potoka za několika domy zůstal, na kousku země příliš úzkém, aby byl k něčemu dobrý. Min tvrdila, že má nejraději města, nicméně často přicházela sem a sedávala pod stromy. Byl to způsob, jak na chvíli uniknout společnosti Aes Sedai a strážců, což bylo pro Min téměř životně důležité.

A taky ano. Když Elain zahnula kolem rohu kamenného stavení na úzký proužek země podél korýtka, které nebylo o nic širší, Min tam seděla zády opřená o strom a pozorovala potůček bublající přes kameny. Tedy to, co z něj zbývalo. Stromy tu měly ještě pár lístků, i když v okolním lese již listí většinou opadalo, dokonce i z dubů.

Elain pod střevíčkem praskla suchá větvička a Min vyskočila. Jako obvykle na sobě měla chlapecký šedý kabát a spodky, ale na klopách a po straně těsně padnoucích spodků měla vyšité modré kvítky. Kupodivu, ačkoliv tvrdila, že tři tetičky, které ji vychovaly, byly švadleny, sama zřejmě nerozpoznala ouško jehly od špičky. Teď se zadívala na Elain, zamračila se a prsty si prohrábla tmavé, po ramena dlouhé vlasy. „Víš to,“ bylo vše, co řekla.

„Říkala jsem si, že bychom si měly promluvit.“

Min si znovu projela rukama vlasy. „Siuan mi to oznámila teprve dneska ráno. Od tý doby jsem se snažila sebrat trochu kuráže, abych ti to pověděla. Ona po mně chce, abych ho špehovala, Elain. Pro poselstvo, a dala mi jména lidí z Caemlynu, kteří by jí mohli posílat zprávy.“

„To ty ale neuděláš,“ prohlásila Elain bez náznaku otázky a Min se na ni vděčně podívala. „Proč ses bála za mnou přijít? Jsme přítelkyně, Min. A slíbily jsme si, že nedovolíme, aby se mezi nás připletl muž. Dokonce i když ho obě milujeme.“

Min se trochu chraplavě zasmála. Elain usoudila, že to mnoha mužům připadá přitažlivé. A ona byla hezká, jistým uličnickým způsobem. A o pár let starší. To je její výhoda, či nevýhoda? „Och, Elain, řekly jsme si to, když byl bezpečně daleko od nás obou. Ztratit tě by bylo jako ztratit sestru, ale co když jedna z nás změní názor?“

Nejlepší neptat se, která z nich dvou by to měla být. Elain se snažila nemyslet na to, že kdyby Min svázala, ucpala jí ústa s pomocí jediné síly a převrátila tkanivo, mohla by ženu schovat ve sklepě, dokud nebude poselstvo dávno pryč. „To neuděláme,“ prohlásila prostě. Ne, tohle by Min udělat nemohla. Chtěla Randa jenom pro sebe, ale Min by ublížit nedokázala. Třeba by mohla druhou ženu jednoduše požádat, aby nejezdila, dokud nebudou volné obě. Místo toho řekla: „Propustil tě Gareth z tvé přísahy?“

Tentokrát se Min jen krátce zasmála. „Těžko. Prý mě to donutí dřív nebo později odpracovat. Ale Siuan je ta, kterou skutečně chce držet, Světlo ví proč.“ Lehké napětí v její tváři Elain přimělo zamyslet se nad tím, jestli do toho není zapletené vidění, ale nezeptala se. Min o tom nikdy nemluvila, pokud se netýkalo dotyčného.

Měla schopnost, o níž v Salidaru vědělo jenom málo lidí. Elain a Nyneiva, Siuan a Leana, nikdo jiný. Birgitte to nevěděla, ale ona zase Min nevěděla o Birgitte. Nebo Moghedien. Tolik tajností. Jenomže Minino tajemství se týkalo jen Min. Občas viděla kolem lidí obrazy či aury a občas i pochopila, co znamenají. Když to věděla, vždy se to vyplnilo. Například když řekla, že se jistý muž a jistá žena vezmou, tak se dřív nebo později vzali, přestože teď očividně jeden druhého z duše nenáviděli. Leana to nazývala „čtení vzoru“, jenže s jedinou silou to nemělo nic společného. Většina lidí kolem sebe mívala obrazy málokdy, ale Aes Sedai a strážci vždycky. Sem Min unikala před tou záplavou.

„Doneseš ode mě Randovi dopis?“

„Jistě.“ Souhlas druhé ženy byl tak rychlý a výraz měla tak upřímný, až se Elain začervenala a rychle pokračovala. Nebyla si jistá, že ona by v případě, že by to bylo obráceně, souhlasila. „Nesmíš mu prozradit, že máš vidění, Min. Totiž ta o nás.“ Jedna věc, kterou Min na Randovi viděla, byla, že se do něj beznadějně zamilují tři ženy, budou k němu navěky připoutány, a že jednou z nich bude ona sama. Druhou, jak se ukázalo, byla Elain. „Jestli se o tom dozví, mohl by dojít k závěru, že to není to, co chceme my, ale jenom vzor nebo to, že je sám ta’veren. Mohl by se rozhodnout, že bude šlechetný a ušetří nás tak, že ani jednu z nás k sobě nepustí blíž.“

„Možná,“ připustila Min pochybovačně. „Muži jsou divní. Jestli si uvědomí, že obě přiběhneme, když kývne prstem, tak tím spíš kývne. Nedokáže si pomoct. Viděla jsem je to dělat. Myslím, že to má něco společného s těma chlupama, co jim rostou na bradě.“ Tvářila se tak zadumaně, až si Elain nebyla jistá, zda žertuje, či nikoliv. Min toho zřejmě o mužích věděla hodně. Pracovala hlavně ve stájích – měla ráda koně – ale jednou se zmínila i o tom, že po taverně roznášela jídlo. „Ale já mu to stejně neřeknu. My dvě si ho prostě rozdělíme jako koláč. Možná té třetí necháme pár drobků, až se konečně ukáže.“

„Co budeme dělat, Min?“ Na tohle se Elain ptát nechtěla, rozhodně ne s pláčem na krajíčku. Jedna její část chtěla zcela jasně říct, že ona by na zakývání prstem nikdy nepřiběhla, a druhá chtěla, aby tím prstem zakýval. Jedna její část chtěla říct, že ona se o Randa dělit nebude, v žádném případě a s nikým, dokonce ani s přítelkyní ne, a Minina vidění můžou jít do Jámy smrti, a druhá chtěla dát Randovi za uši za to, co jí a Min provádí. Bylo to všechno tak dětinské, až se jí chtělo strčit hlavu pod polštář, ale nemohla ten uzel na svých citech rozmotat. Opět vyrovnaným hlasem odpověděla na svou vlastní otázku dřív, než to stačila Min. „Prostě si tu chvíli sedneme a popovídáme si.“ Řídila se svými slovy a už si vybrala místo, kde suché listí leželo ve zvlášť silné vrstvě. Z kmene stromu bylo pohodlné opěradlo. „Jenomže ne o Randovi. Budeš mi chybět, Min. Je dobré mít přítelkyni, které můžu věřit.“

Min se se zkříženýma nohama posadila vedle ní a nepřítomně začala vyrývat kamínky a házet je do vody. „Nyneiva je tvoje přítelkyně. Jí můžeš věřit. A Birgitte rozhodně taky. Trávíš s ní dokonce víc času než s Nyneivou.“ Na čele se jí utvořila malá vráska. „Ona doopravdy věří, že je ta Birgitte z pověstí? Totiž, ten luk a cop – o těch se mluví v každým příběhu, i když její luk není ze stříbra – a já si neumím představit, že by se s tím jménem narodila.“

„Ona se s ním narodila,“ pronesla Elain poněkud opatrně. Byla to pravda, jistým způsobem. Lepší bylo změnit téma. „Nyneiva se pořád nemůže rozhodnout, jestli jsem její přítelkyně, nebo někdo, koho musí výhrůžkami dotlačit k tomu, aby dělal, co ona považuje za správné. A mnohem častěji než já si připomíná, že jsem královnina dcera. Myslím, že mi to občas dává za vinu. To ty nikdy.“

„Možná to na mě takový dojem nedělá.“ Min se zubila, ale mluvila vážně. „Já se narodila v pohoří Oparů, Elain, v dolech. Výnosy tvý matky na západě lidi zrovna moc vážně neberou.“ Úsměv jí zmizel z tváře. „Mrzí mě to, Elain.“

Elain potlačila záchvěv nevole – Min byla stejně tak poddanou Lvího trůnu jako Nyneiva! – a pak se opřela hlavou o strom. „Promluvme si o něčem veselém.“ Žhavé slunce pálilo skrze větve nad jejich hlavami. Obloha byla jen čistá pokrývka modři, neposkvrněná ani obláčkem na obzoru. Z náhlého popudu se otevřela saidaru a nechala se jím naplnit, jakoby vydestilovanými radostmi všeho života na světě, a každá kapka krve v jejích žilách byla nahrazena touto trestí. Kdyby dokázala vytvořit aspoň jeden mráček, bylo by to znamení, že nakonec všechno dopadne dobře. Její matka bude naživu. Rand se do ní zamiluje. A Moghedien… s tou se to vyřídí. Nějak. Po obloze, kam až dohlédla, spletla tenounkou síť, použila vzduch a vodu a pátrala po vlhkosti pro mrak. Jestliže se bude dost snažit… Sladkost rychle zesílila až na hranici bolesti, znamení nebezpečí. Kdyby natáhla příliš mnoho jediné síly, mohla by se utišit. Jenom jeden maličký mráček.

„Veselém?“ opáčila Min. „No, vím, že nechceš mluvit o Randovi, ale kromě tebe a mě je pořád ještě tou nejdůležitější věcí na světě. A nejveselejší. Když se objeví, Zaprodanci umírají a státy se řadí, aby se mu mohly poklonit. Aes Sedai tady jsou připravený ho podpořit. Vím, že jsou, Elain. Musejí. No, pak mu i Elaida předá Věž. Poslední bitva pro něj bude procházka růžovou zahradou. On vyhrává, Elain. My vyhráváme.“

Elain propustila pravý zdroj a sklesla zpátky, zírala na oblohu stejně prázdnou, jako se teď v nitru cítila sama. Nebylo třeba umět usměrňovat, abyste poznali Temného práci, a když se dokáže dotknout světa tak silně, když se ho vůbec dokáže dotknout… „Skutečně?“ řekla, ale příliš tiše na to, aby ji Min slyšela.

Panský dům ještě nebyl dostavěný a dřevěné deštění v hlavním sále bylo světlé a nemořené, ale Faile ni Bašere t’Aybara každého odpoledne držela dvůr, jak se patřilo na ženu urozeného pána. Sedávala v mohutném křesle s vysokým opěradlem a vyřezávanými sokoly, stojícím před prázdným kamenným ohništěm, jež bylo zrcadlovým obrazem druhého na konci sálu. V zatím prázdném křesle vedle jejího, s vyřezávanými vlky a velkou vlčí hlavou nahoře, měl sedět její manžel – Perrin t’Bašere Aybara, Perrin Zlatooký, urozený pán z Dvouříčí.

Jistě, panský dům byl jenom trochu větší statek a sál neměl ani patnáct kroků – jak Perrin zíral, když trvala na tom, že má být takhle velký, protože byl pořád zvyklý považovat se za kováře, či dokonce za kovářského tovaryše – a jméno, které dostala při narození, znělo Zarin, ne Faile. Na tom ale nezáleželo. Zarin bylo jméno vhodné pro malátnou ženu, která rozechvěle vzdychá nad básněmi skládanými na její úsměvy. Faile, jméno, které si vybrala jako zaslíbený hledač Valerského rohu, znamenalo ve starém jazyce sokol. Nikdo, kdo se podíval na její obličej s výrazným nosem, vysedlými lícními kostmi a tmavýma zešikmenýma očima, v nichž se blýskalo, když se zlobila, nemohl pochybovat o tom, které se k ní hodí víc. A záměr se taky počítal. Stejně jako to, co bylo správné a slušné.

A v této chvíli se jí v očích blýskalo. Nemělo to nic společného s Perrinovou tvrdohlavostí a jen málo s vedrem, na tuto dobu nezvyklým. I když byla pravda, že neúčinné mávání vějířem z bažantího peří, které mělo zchladit pot, stékající jí po lících, jí na náladě rozhodně nepřidávalo.

Takhle pozdě odpoledne zůstávalo už jen pár lidí, kteří za ní přišli, aby rozsoudila jejich rozmíšky. Vlastně přišli, aby je vyslechl Perrin, ale představa, že by měl soudit lidi, mezi nimiž vyrostl, Perrina děsila. Pokud ho nedokázala zahnat do kouta, zmizel jako vlk v mlze, když přišel čas na denní audience. Naštěstí lidem nevadilo, když je místo urozeného pána Perrina vyslechla urozená paní Faile. Nebo jenom málokomu, a ti navíc byli dost moudří, aby to neříkali nahlas.

„Přišly jste za mnou,“ řekla Faile bezvýrazným hlasem. Obě ženy, potící se před jejím křeslem, neklidně přešláply a civěly do leštěných prken podlahy.

Šarmad Zeffar měla měděnou pleť a plné křivky poněkud zakryté, i když ne zahalené, domanskými šaty s vysokým límcem, zato však téměř průsvitnými, ze světle zlatého hedvábí, s odřenými manžetami a lemem sukně, se skvrnami po cestě, které se již nedaly vyprat. Hedvábí je koneckonců hedvábí a zde se objevovalo jenom zřídka. Hlídky v pohoří Oparů pátraly po zbytcích letního trollockého vpádu a našly pouze několik vzteklých trolloků – a díky Světlu žádného myrddraala – ale skoro každý den nacházely uprchlíky, deset tady, dvacet támhle, pět někde jinde. Většina přicházela z Almothské pláně, hodně jich však pocházelo i z Tarabonu, a jako Šarmad z Arad Domanu. Všichni prchali ze zemí, kde panovalo úplné bezvládí, a navíc tam zuřila občanská válka. Faile nechtěla ani pomyslet na to, kolik jich pomřelo v horách. Nebyly tam žádné silnice, dokonce ani pořádné stezky ne, a cestování pohořím bylo obtížné i za nejpříznivějších podmínek, což teď zdaleka neplatilo.

Rhea Avinovic nebyla uprchlice, přestože nosila kopii tarabonských šatů z jemně tkaného sukna s měkkými šedými záhyby, které upravovaly a zdůrazňovaly vnady skoro tolik jako Šarmadiny tenčí šaty. Ti, kteří přežili dlouhou cestu přes hory, přinášeli víc než jen znepokojující zprávy. Také dovednosti dříve v Dvouříčí nevídané a pracovní síly nutné k obdělávání statků, jejichž majitele vyvraždili trolloci. Rhea byla poměrně hezká žena s kulatým obličejem, narozená necelé dvě míle od místa, kde nyní stál panský dům, a tmavé vlasy jí spadaly v tlustém copu až do pasu. V Dvouříčí si dívky směly začít zaplétat cop, teprve až ženský kroužek řekl, že jsou dost staré, ať jim bylo patnáct nebo třicet, i když jenom málokterá je nosila rozpuštěné přes dvacítku. Rhea byla ve skutečnosti o dobrých pět let starší než Faile, vlasy nosila spletené čtyři roky, ale v této chvíli vypadala, jako by je ještě pořád nosila rozpuštěné na ramena a právě si uvědomila, že to, co v dané chvíli působilo jako úžasný nápad, byla ve skutečnosti ta největší hloupost, jakou mohla provést. Šarmad vlastně vypadala ještě zahanbeněji, i přes to, že byla o rok dva starší než Rhea. Ocitla-li se v takové situaci Domanka, muselo to být velmi pokořující. Faile by jim oběma nejradši vrazila pěkných pár facek, až by se jim zajiskřilo před očima – jenomže urozená dáma něco takového přirozeně udělat nemohla.

„Muž,“ pronesla nejvyrovnanějším hlasem, na jaký se vzmohla, „není kůň nebo pole. Ani jedna ho nemůžete vlastnit a ptát se mě, která na něj má právo…“ Pomalu se nadechla. „Kdybych si myslela, že Wil al’Seen vodil obě za nos, mohla bych k tomu něco říct.“ Wil měl o ženy zájem, a ony o něj – měl velmi dobře tvarovaná lýtka – ale nikdy žádné nic neslíbil. Šarmad se tvářila, jako by se nejraději propadla do země. Koneckonců, domanské ženy byly vyhlášené tím, že si dokážou omotávat muže kolem prstů, a ne obráceně. „Jak to vypadá, tak tohle je můj rozsudek. Obě nyní zajdete za vědmou a celou záležitost jí vysvětlíte, nic nevynecháte. Ona to vyřídí. Očekávám od ní zprávu, že s vámi mluvila, nejpozději do setmění.“

Obě ženy sebou trhly. Daisa Congarovic, vědma tady v Emondově Roli, podobné nesmysly rozhodně nepřipustí. Vlastně zajde mnohem dál. Ale obě ženy udělaly pukrle a zároveň sklíčeně zamumlaly: „Ano, má paní.“ Jestli ne teď, tak už brzy budou litovat, že plýtvaly Daisiným časem.

A mým, pomyslela si pevně Faile. Všichni věděli, že u audiencí Perrin sedává málokdy, jinak by ty dvě s tím hloupým „problémem“ nikdy nepřišly. Kdyby byl Perrin tady, kam patřil, byly by raději vyklouzly pryč, než by tohle před ním přednesly. Faile doufala, že Daisa bude z horka pořádně napružená. Bylo už tak dost špatné, že Daisu nemohla přimět, aby si došlápla na Perrina.

Ještě než se obě ženy stačily odšourat pryč, vystřídal je Cenn Buie. Přestože se ztěžka opíral o hůl skoro stejně pokroucenou, jako byl sám, podařilo se mu předvést rozevlátou poklonu, kterou však vzápětí pokazil tím, že si kostnatými prsty prohrábl řídnoucí, mastné vlasy. Jako obvykle se zdálo, že ve svém hrubém hnědém kabátě spává. „Světlo na tebe sviť, má paní Faile, a na tvého vzácného manžela, urozeného pána Perrina.“ Velkolepá slova zněla jeho chrčivým hlasem divně. „Dovol mi připojit přání vesnické rady, aby vaše štěstí pokračovalo i nadále. Tvoje inteligence a krása činí naše životy lepšími stejně jako spravedlnost tvých výnosů.“

Faile zaťukala prsty na opěradlo křesla dřív, než si to uvědomila. Květnatá chvála místo obvyklého zatrpklého remcání. Připomněl jí tím, že sedí ve vesnické radě Emondovy Role, a tudíž je vlivný muž, jenž si zaslouží úctu. A s tou holí hrál na soucit. Doškář byl čiperný jako muž polovičního stáří. Něco chtěl. „Co mi přinášíš dneska, pantáto Buie?“

Cenn se narovnal a zapomněl se opřít o hůl. A zapomněl vynechat ten svůj obvyklý kyselý tón. „To všichni ti cizáci, co se sem hrnou a přinášejí všechno možný, co tu nechceme.“ Zřejmě zapomněl, že i ona je cizačka. Většina Dvouříčských na to zapomínala. „Divný způsoby, má paní. Neslušný šaty. Uslyšíš od ženských o těch způsobech, jak se oblíkají ty domanský coury, jestli už ti o tom neříkaly.“ Náhodou se o tom doslechla od některých z nich, i když náhlý záblesk v Cennových očích prozrazoval, že by litoval, kdyby jejich požadavky splnila. „Cizáci nám kradou jídlo od pusy a přebírají naše obchody. Ten tarabonskej chlapík a ta jeho hloupá výroba tašek, například. Bere lidi, co by se jinak mohli poslat na užitečnou práci. Vůbec mu nezáleží na dobru dvouříčskejch lidí. No, on…“

Faile se dál ovívala a přestala ho poslouchat, i když se tvářila, že mu věnuje veškerou pozornost. Byla to schopnost, kterou ji naučil otec, a v takovýchhle chvílích nezbytná. Ano. Střešní tašky pantáty Hornvala budou konkurovat Cennovým doškům.

Ne každý měl na nově příchozí stejný názor jako Cenn. Haral Luhhan, kovář z Emondovy Role, se spojil s jedním domanským nožířem a klempířem z Almothské pláně a pantáta Aydaer najal tři muže a dvě ženy, kteří věděli něco o výrobě nábytku, řezbářství a také zlacení, i když tady na to nebylo žádné zlato. Její i Perrinovo křeslo byly jejich práce, a stejně dobrá, jako viděla jinde. Vlastně i Cenn si vzal půl tuctu pomahačů, a ne všichni pocházeli z Dvouříčí. Když přišli trolloci, shořela spousta střech a všude navíc vyrůstaly nové domy. Perrin neměl právo nechat ji poslouchat tyhle nesmysly samotnou.

Lidé z Dvouříčí ho možná prohlásili za svého pána – což bylo docela dobře, když je vedl k vítězství nad trolloky – a on si už možná pomalu uvědomoval, že to změnit nedokáže – což by tedy rozhodně měl, když se mu klaněli a říkali mu urozený pane Perrine do očí vzápětí poté, co jim řekl, aby to nedělali – ale on přesto zarytě odmítal všechnu parádu, která šla ruku v ruce s tím být pánem, všechny ty věci, které lidé od svých pánů a paní očekávají. Horší bylo, že odmítal i povinnosti urozeného pána. Faile, jako nejstarší žijící dítě Davrama t’Ghaline Bašereho, urozeného pána z Bašere, Tyru a Sidony, strážce Mornské hranice, obránce Středozemí, vrchního maršála královny Tenobie Saldejské, je dokonale znala. Pravda, utekla, aby se stala hledačem rohu – a potom se toho všeho vzdala kvůli manželovi, nad čímž občas žasla – ale pamatovala si všechno. Perrin ji vyslechl, když mu to vysvětlovala, a dokonce na správných místech pokýval hlavou, ale snažit se ho přimět skutečně podle toho konat bylo jako snažit se koně přimět tančit sa’saru.

Cenn konečně dodrmolil a jen tak tak si vzpomněl a spolkl urážku, která se mu tlačila ze rtů.

„My s Perrinem jsme se rozhodli použít došky,“ prohlásila Faile klidně. Cenn ještě spokojeně přikyvoval, když dodala: „Ještě jsi je nedodělal.“ Trhl sebou. „Asi sis vzal víc střech, než zvládáš, pantáto Buie. Jestli ta naše nebude brzy hotová, tak se asi budu muset zeptat pantáty Hornvala na ty jeho tašky.“ Cenn mohutně pohyboval rty, mlčky, protože kdyby si dala na střechu sídla byť jedinou tašku, ostatní by ji následovali. „Tvoje přednáška se mi líbila, ale ty určitě radši dokončíš moji střechu, než abys marnil čas zbytečným hovorem, jakkoliv příjemným.“

Cenn stiskl rty, chvíli se zlobně mračil a pak předvedl strohou poklonu. Cosi zamumlal, nesrozumitelně až na přiškrcené „má paní“ na konci, a odešel, přičemž bušil holí do země. Ty věci, které lidé navymýšlejí, aby plýtvali jejím časem. Perrin bude muset odvést svůj díl téhle práce, i kdyby ho měla svázat jako balík.

Zbytek již nebyl tak otravný. Kdysi robustní žena, na níž nyní záplatované květované šaty visely jako pytel, která přišla až z Tomovy Hlavy za Almothskou plání, se chtěla věnovat bylinkám a lektvarům. Vysoký a hubený Jon Ayellin, otírající si holou hlavu, a kostnatý Thad Torfinn, kroutící si klopami kabátu, se hádali kvůli hranicím svých polí. Dva snědí domanští havíři v dlouhých kožených vestách a s nakrátko zastřiženými vousy si mysleli, že cestou horami zahlédli stopy zlata a stříbra. A železa, i když to je až tolik nezajímalo. A nakonec šlachovitá Taraboňanka, s průsvitným závojem přes vyzáblý obličej a světlými vlasy spletenými do spousty cůpků, tvrdila, že bývala mistrovou tkadlenou koberců a že zná jejich výrobu.

Ženu se zájmem o bylinky Faile poslala za místním ženským kroužkem. Jestli Espara Soman znala tolik, kolik tvrdila, tak jí najdou místo pod jednou z vesnických vědem. Se všemi těmi nově příchozími, z nichž mnozí byli po cestě ve velmi špatném stavu, nebylo v Dvouříčí jediné vědmy, která by neměla pomocnici nebo dvě, a všechny hledaly další. Možná to nebylo přesně to, co Espara chtěla, ale takhle bude muset začít. Pár otázek objasnilo, že Thad ani Jon si skutečně nepamatují, kde leží jejich hranice – očividně se kvůli tomu hádali tak asi od doby, kdy se Faile narodila – takže jim nařídila, aby sporné území prostě rozdělili na poloviny. Což bylo zřejmě právě to, o čem si oba mysleli, že by udělala vesnická rada, a také důvod, proč si spor nechávali tak dlouho jenom pro sebe.

Ostatním udělila povolení, jaká chtěli. Vlastně žádné povolení ani nepotřebovali, ale bylo lepší dát jim hned od začátku na srozuměnou, kde leží autorita. Oplátkou za její radu a dost stříbra, aby nakoupili zásoby, si Faile od dvou Domanců vyžádala slib, že dají Perrinovi desátek z toho, co najdou, a navíc označí i nález železa, o němž se jaksi mimochodem zmínili. Perrinovi se to nebude líbit, ale v Dvouříčí neměli nic takového jako daně, a od urozeného pána se čekalo, že bude dělat a opatřovat věci, které vyžadují peníze. A železo bude stejně užitečné jako zlato. Co se Liale Mosrary týkalo, pokud tvrdila, že je zručnější, než ve skutečnosti byla, její podnik dlouho nevydrží, ale jestli to opravdu uměla… Tři soukenice již zaručovaly, že kupci najdou víc než jen surovou vlnu, až sem příští rok zavítají z Baerlonu, a slušné koberce by znamenaly další obchodní artikl, který přinese další peníze. Liale slíbila první a nejlepší výrobek ze svého stavu panskému domu a Faile velkoryse kývla, že dar přijímá. Jestli a až se koberce objeví, mohla by objednat víc. Podlahy tu potřebovaly něčím přikrýt. Vcelku všichni vypadali docela spokojeně. Dokonce i Jon a Thad.

Když Taraboňanka s poklonami couvala, Faile vstala. Byla ráda, že je to skončeno. Potom se ale zarazila, protože jedněmi dveřmi vedle protějšího krbu vstoupila čtveřice žen a všechny se potily v pevném, tmavém dvouříčském suknu. Daisa Congarovic, vysoká jako většina mužů a taky širší, se tyčila nad ostatními vědmami a prodrala se dopředu, aby tady, na okraji vlastní vesnice, velela. Edelle Gaelinovic z Hlídky, se šedým copem a štíhlá, dávala rovnými zády a škrobeným výrazem jasně najevo, že si myslí, že by měla zaujímat Daisino místo – právem věku a dlouhého času stráveného v úřadě, když už ničeho jiného. Elwinn Taronovic, vědma z Devenského Průseku, byla nejmenší, kulaťoučká žena s příjemným mateřským úsměvem, který měla, i když zrovna nutila lidi dělat něco, co udělat nechtěli. Poslední, Milla al’Azarovic z Tarenského Přívozu, se courala vzadu. Byla nejmladší, skoro tak mladá, že mohla být Edellinou dcerou, a v přítomnosti ostatních vždycky vypadala nejistá.

Faile zůstala stát a pomalu se ovívala. Teď si skutečně přála, aby tu byl Perrin s ní. Velmi si to přála. Tyhle ženy měly ve svých vesnicích stejné pravomoce jako starosta – občas jistým způsobem i vyšší – a bylo třeba s nimi jednat opatrně, s úctou a důstojností. Tím se věci komplikovaly. Na Perrina se culily jako malé holčičky a snažily se ho ze všech sil potěšit, ale na ni… Dvouříčí nemělo urozené pány celá staletí. Neviděli tu vyslance caemlynské královny dobře sedm pokolení. Všichni se teprve snažili přijít na to, jak se k urozenému pánovi a paní chovat, včetně přítomné čtveřice. Občas zapomínaly, že je urozená paní Faile, a viděly jenom mladou ženu, jejíž svatbu teprve před pár měsíci Daisa řídila. Mohly být samé pukrle a „ano, ovšem, má paní“, a přímo uprostřed toho jí přesně říct, co má s něčím udělat, aniž by jim to připadalo nějak nevhodné. V tomhle mě už víckrát nenecháš, Perrine.

Teď se klaněly s různým stupněm obratnosti a jedna přes druhou drmolily: „Světlo na tebe sviť, má paní.“

Když měly tu příjemnější část z krku, Daisa začala dřív, než se ostatní vůbec stačily narovnat. „Utekli další tři hoši, má paní.“ Její tón byl někde v polovině cesty mezi úctou ve slovech a teď mě dobře poslouchej, mladá dámo, který občas používala. „Dav Ayellin, Ewin Finngar a Elam Dowtry. Utekli se podívat do světa kvůli tomu, co urozenej pán Perrin vykládá, že tam je k vidění.“

Faile překvapeně zamrkala. Tihle tři nebyli zrovna hoši. Dav a Elam byli stejně staří jako Perrin a Ewin byl v jejím věku. A Perrinovy příběhy, jež vyprávěl zřídkakdy a váhavě, teď byly těžko jediným zdrojem zpráv, který měli zdejší mládenci o světě mimo Dvouříčí. „Mohla bych požádat Perrina, aby si o tom s vámi promluvil, jestli chcete.“

Ženy se zavrtěly, Daisa se po něm vyčkávavě rozhlížela, Edelle a Milla si nepřítomně uhlazovaly sukně a Elwinn si stejně nevědomky přehodila cop přes rameno a pečlivě si ho upravila. Náhle si uvědomily, co že to dělají, a ztuhly, aniž se jedna na druhou podívala. Nebo na ni. Jediná výhoda, kterou nad nimi Faile měla, byla, že věděla, jaký účinek na ně její manžel má. Tolikrát viděla jednu či druhou, jak se vzpamatovávají po setkání s Perrinem, kdy si očividně v duchu přísahaly, že už to nikdy víc neudělají. Tolikrát viděla, jak je rozhodnost při pohledu na něj opouští. Žádná si nebyla tak úplně jistá, jestli raději jedná s ním, nebo s ní.

„To nebude nutný,“ řekla po chvíli Edelle. „Hoši, co utekli z domova, jsou jenom menší potíž, nic víc.“ Tón jí od „má paní“ ujel trochu víc než Daise a baculatá Elwinn přidala úsměv, který se hodil pro matku hovořící s mladší dcerou.

„Když už jsme tu, drahoušku, tak bychom se mohly také zmínit o něčem jiném. Voda. Víš, někteří lidi si začínají dělat starosti.“

„Nepršelo už celý měsíce,“ dodala Edelle a Daisa kývla.

Tentokrát Faile zamrkala. Tyhle ženy byly až příliš inteligentní, aby si mohly myslet, že s tím Perrin něco dokáže udělat. „Potoky pořád ještě tečou a Perrin nařídil vykopat další studny.“ Vlastně kopání studní jen navrhl, ale to vyšlo nastejno, naštěstí. „A dávno před setím budou prokopané zavodňovací strouhy z Luhu.“ To byla její práce. Polovina polí v Saldeii byla zavlažovaná, avšak tady o něčem takovém nikdo ještě nikdy neslyšel. „A stejně, dřív nebo později musí začít pršet. Kanály jsou tu jenom pro jistotu.“ Daisa znovu kývla, pomalu, i Elwinn a Edelle. Tohle všechno ale věděly stejně dobře jako ona.

„To není kvůli dešti,“ zamumlala Milla. „Alespoň ne tak úplně. Není to přirozený. Víš, žádná z nás neumí naslouchat větru.“ Jak se ostatní náhle zamračily, Milla se přikrčila. Očividně toho řekla příliš, a navíc prozrazovala tajemství. Údajně všechny vědmy uměly předpovídat počasí nasloucháním větru. Alespoň tvrdily, že to ovládají. Milla ale přesto umíněně pokračovala dál. „No, neumíme! Místo toho se koukáme na mraky, jak se chovají ptáci a mravenci a housenky a…“ Zhluboka se nadechla a narovnala se, přesto se však dál zdráhala pohlédnout ostatním vědmám do očí. Faile napadlo, jak se jí asi daří jednat se ženským kroužkem v Tarenském Přívozu, natož s vesnickou radou. Ovšem, ti v tom byli noví stejně jako Milla. Vesnice při vpádu trolloků přišla o veškeré obyvatelstvo, takže tam všichni dorazili až nedávno. „Není to přirozený, má paní. Už pár týdnů tady měl být první sníh, ale teď by klidně mohlo být léto. Nemáme jenom starosti, má paní, my se bojíme! Jestli to nikdo jinej nepřizná, tak já ano. Skoro celou noc jsem vzhůru. Už jsem pořádně nespala měsíc a…“ Odmlčela se a na tvářích jí vykvetl ruměnec, jako by si uvědomila, že možná zašla příliš daleko. Vědma se měla ovládat za všech okolností. Nepobíhala kolem a nevykládala, že se bojí.

Ostatní přenesly pohled z Milly na Faile. Neříkaly nic, tváře měly dost bezvýrazné, že by se za ně ani Aes Sedai nemusely stydět.

Teď Faile pochopila. Milla vyslovila prostou pravdu. Počasí nebylo přirozené. Bylo naprosto nepřirozené. Faile sama častokrát ležela vzhůru a modlila se za déšť, nebo ještě lépe za sníh, a snažila se nemyslet na to, co číhá za tím horkem a suchem. Od vědmy se však očekávalo, že bude ostatní uklidňovat. Jenže za kým má taková vědma zajít, když sama potřebovala utěšit?

Tyhle ženy možná nevěděly, co dělají, ale přišly na správné místo. Část smlouvy mezi šlechticem a poddaným, kterou v sobě měla Faile zakořeněnou od narození, se týkala toho, že šlechtici zajišťují bezpečí a jistotu. A k tomu také patří připomínat lidem, že zlé časy nepotrvají věčně. Byl-li dnešek špatný, zítřek bude lepší, a pokud to nebude zítra, tak určitě pozítří. Faile si přála, aby si tím mohla být jistá sama, ale učili ji dodávat poddaným sílu, i když sama žádnou neměla, utišovat jejich strach a nepřenášet na ně vlastní.

„Perrin mi vyprávěl o svých lidech, ještě než jsem sem přišla,“ začala. On nebyl muž, který by se chvástal, ale občas mu něco uklouzlo. „Když vám krupobití potluče obilí, když zima zabije polovinu ovcí, ohnete se a pokračujete. Když Dvouříčí zničili trolloci, bojovali jste s nimi, a když jste s nimi skončili, dali jste se bez přestávky do opravování.“ Kdyby to neviděla na vlastní oči, nikdy by tomu neuvěřila, jistě ne u jižanů. Tihle lidé by si v Saldeii, kde byly útoky trolloků na denním pořádku, tedy aspoň v severovýchodních krajích, vedli velmi dobře. „Nemůžu vám říct, že zítra bude počasí, jak má být. Můžu vám říct, že s Perrinem uděláme, co bude třeba, cokoliv se bude dát dělat. A nemusím vám vykládat, že zvládnete všechno, co každý den přinese, ať je to cokoliv, a budete připravené na všechno. Takové lidi rodí Dvouříčí. Takové jste.“

Opravdu byly inteligentní. Pokud samy sobě ještě nepřiznaly, proč sem vlastně přišly, musely to udělat teď. Kdyby byly méně inteligentní, byly by se mohly urazit. Ale dokonce i slova, která si samy řekly, než sem přišly, měla zamýšlený účinek, když pocházela od někoho jiného. Jistě, bylo v tom i něco vlastního pokoření. Byla to pěkná kaše a ony byly hotovou studií nachových tváří a nevyslovených přání být někde jinde.

„No, ovšem,“ pravila Daisa. Založila si mohutné pěsti v kyprý bok a zlobně se podívala na ostatní vědmy, vyzývajíc je, aby se jenom opovážily jí odporovat. „Přesně tohle jsem říkala, ne? Ta holka mluví rozumně. Řekla jsem to samý, když sem prvně přišla. Ta holka má hlavu na správným místě, to jsem řekla.“

Edelle si odfrkla. „Copak někdo tvrdil, že nemá, Daiso? Já to neslyšela. Vede si moc dobře.“ K Faile dodala: „Vedeš si vážně moc dobře.“

Milla nato podklesla v pukrleti. „Děkuju, má paní Faile. Vím, že jsem to samý řekla padesáti lidem, ale od tebe je to jaksi…“ Daisino hlasité zakašlání ji zarazilo. Tohle už zacházelo moc daleko. Milla byla stále červenější.

„Tohle je velice hezká práce, má paní.“ Elwinn se předklonila a přejela prstem po úzkých, rozdělených jezdeckých suknicích, které Faile upřednostňovala. „Dole v Devenským Průseku je jedna tarabonská švadlena, která to ale umí ještě líp než takhle. Snad ti nevadí, že to říkám. Mluvila jsem s ní a ona teď šije jenom slušný šaty, teda pokud nejde o vdaný ženy.“ Na tváři se jí opět objevil mateřský úsměv, zároveň shovívavý i tvrdý. „Nebo když se někomu dvoří. Nádherný věci dělá. No, práce pro někoho s tvou barvou pleti a postavou by ji určitě potěšila.“

Daisa se začala samolibě usmívat, ještě než druhá žena skončila. „Therille Marza přímo tady v Emondově Roli už urozený paní Faile ušila půl tuctu šatů. A jsou moc krásný.“ Elwinn se narovnala a Edelle našpulila rty. Dokonce i Milla se tvářila zamyšleně.

Co se Faile týkalo, audience skončila. Domanská švadlena potřebovala pevnou ruku a neutuchající bdělost, aby Faile pořád neoblékala jako pro dvůr v Ebú Daru. Šaty byly Daisin nápad, přišel jako překvapení, a i když byly spíš v saldejském stylu než v domanském, Faile nevěděla, kam by je tak asi měla nosit. Potrvá ještě dlouho, než bude Dvouříčí pořádat bály či hostiny. Kdyby byly ponechány jen samy sobě, vědmy by brzy soupeřily o to, která vesnice ji bude oblékat.

Nabídla jim čaj a ledabyle prohodila, že můžou probrat, jak lidem pozvednout náladu s tím počasím. To zasáhlo až příliš blízko cíle, zvlášť po těch posledních chvílích, a ony si málem skákaly do řeči, jak litovaly, že mají povinnosti, jež jim neumožňují zdržet se déle.

Faile je zamyšleně pozorovala, jak odcházejí. Milla se jako obvykle zařadila až na konec, holčička courající se za staršími sestrami. Bylo by též možné prohodit pár tichých slůvek s některými členkami ženského kroužku v Tarenském Přívozu. Každá vesnice potřebuje silného starostu a silnou vědmu, aby podporovali její zájmy. Tichá, opatrná slůvka. Když Perrin zjistil, že před volbou starosty mluvila s muži z Tarenského Přívozu – pokud měl nějaký muž zdravý rozum a byl dost silný, aby to vyhovovalo jí a Perrinovi, proč by neměli muži, kteří ho budou volit, vědět, že ho budou s Perrinem podporovat? – když to zjistil… byl to velmi laskavý muž, trvalo mu dlouho, než se rozhněval, ale ona se tenkrát čistě pro jistotu zavřela v jejich ložnici, než trochu vychladne. Což se stalo, teprve když mu slíbila, že už se nikdy nebude „plést“ do žádné starostenské volby, otevřeně ani za jeho zády. To poslední od něj bylo velice nespravedlivé. A taky to bylo velmi nepohodlné. Nenapadlo ho ale zmínit se o volbách prováděných ženským kroužkem. No, co nevěděl, to mu prokáže hodně dobrého. A Tarenskému Přívozu taky.

Jak si tak na něj vzpomněla, připomněla si taky, co si slíbila. Vějíř nabral na rychlosti. Dneska to nebyly ty nejhorší nesmysly, a dokonce ani nejhorší setkání s vědmami – o tom, kdy by tak asi mohl urozený pán Perrin očekávat dědice, dnes, Světlo budiž požehnáno, nepadlo ani slovo! – ale nepolevující vedro asi konečně vyhnalo její podráždění dostatečně vysoko. Perrin bude plnit své povinnosti…

Nad zámečkem zaduněl hrom a okna rozsvětlil blesk. Vzedmula se v ní vlna naděje. Kdyby začalo pršet…

Ve střevíčcích se tiše rozběhla ven a hledala Perrina. Chtěla se o déšť podělit s ním. A stále ještě si s ním hodlala důrazně promluvit. A nejen promluvit, bude-li potřeba.

Perrin byl tam, kde čekala, až nahoře ve třetím patře, na zastřešené verandě vepředu – muž s kudrnatými vlasy v prostém hnědém kabátě, s mohutnými rameny a pažemi. Byl k ní otočený zády a opíral se o jeden ze sloupů verandy. Hleděl dolů na zem po straně zámečku, ne nahoru k obloze. Faile se zastavila ve dveřích.

Opět zahřmělo a oblohou přeletěl modravý blesk. Byly to blesky z horka na bezmračné obloze. Ne předzvěst deště. V žádném případě nepřijde déšť, který by zlomil vedro. Nebude následovat sníh. Na čele se jí zaperlil pot, ale ona se přesto zachvěla.

„Audience skončila?“ zeptal se Perrin a ona nadskočila. Nepozvedl hlavu. Občas bylo těžké nezapomínat, jak citlivý má sluch. Nebo ji mohl zvětřit. Doufala, že to byla voňavka, ne pot.

„Skoro jsem si myslela, že tě najdu s Gwilem nebo Halem.“ To byla jedna z jeho nejhorších chyb. Snažila se sluhy vycvičit, jenže pro něj to byli prostě muži, s nimiž se smál a dal si korbel piva. Aspoň že neměl toulavé oko jako tolik mužů. Nikdy si neuvědomil, že Calle Coplinovic přijala službu v panském domě, protože doufala, že pro urozeného pána Perrina bude moct dělat mnohem víc než mu stlát postel. On si dokonce ani nevšiml, když Faile Calle vyháněla s klackem v ruce.

Došla k němu a spatřila, nač se díval. Dva muži, svlečení do pasu, dole cvičili s dřevěnými meči. Tam al’Thor byl pevně stavěný prošedivělý muž, Aram štíhlý a mladý. Aram se učil rychle. Velmi rychle. Tam býval vojákem a mistrem šermířem, ale Aram ho zle tísnil.

Faile mimovolně přenesla pohled k místu, kde o půl míle dál směrem k Západnímu polesí stály v hloučku na kamennými zídkami obehnaném poli stany. Zbytek Cikánů tábořil mezi zpola dokončenými vozy, které vypadaly jako domečky na kolech. Jistě, už Arama nepovažovali za jednoho ze svých, ne od chvíle, kdy vzal do ruky meč. Tuatha’ané nikdy nepáchají násilí, nikdy a ze žádného důvodu. Faile napadlo, jestli budou pokračovat podle plánu, až budou dostavěné vozy, které jim spálili trolloci. Když se tu shromáždili i všichni ti, kteří se skryli v křoví, bylo jich jen něco málo přes stovku. Nejspíš odjedou a nechají tu Arama podle jeho volby. Faile ještě nikdy neslyšela o Tuatha’anovi, jenž by se usadil na jednom místě.

Jenomže oni lidé z Dvouříčí říkávali, že se tu nikdy nic nemění, a přesto se toho od vpádu trolloků tolik přihodilo. Emondova Role, jen asi sto kroků jižně od panského domu, byla větší, než když ji poprvé uviděla, všechny spálené domy byly znovu postavené a další vyrůstaly jako houby po dešti. Některé byly dokonce cihlové, což byla další novinka. A některé měly na střeše tašky. S tím, jakou rychlostí se nová obydlí stavěla, bude panské sídlo brzy stát uprostřed vesnice. Mluvilo se také o hradbě, pro případ, že by se trolloci vrátili. Změna. Po vesnické ulici následovala hrstka dětí obrovského Loiala. Ještě před pár měsíci přitáhl pohled na ogiera, se štětičkami na uších a nosem širokým skoro přes celý obličej, o polovinu vyššího než dospělý muž, každé dítě ze vsi do jednoho. Děcka na něj civěla s otevřenou pusou a jejich matky byly hrůzou bez sebe, aby je ochránily. Teď matky děti za Loialem posílaly, aby jim četl. Mezi obyvateli Emondovy Role byli vidět cizozemci se svými podivně střiženými kabáty a šaty. A lišili se od místních skoro tolik co Loial, ale nikdo se na ně podruhé nepodíval, ani na tři vesnické Aiely, zvláštní, vysoké lidi v hnědošedých šatech. Před pár týdny tu byly i dvě Aes Sedai, a dokonce i jim se dostalo jen zdvořilé úklony či pukrlete. Změna. Nad střechami domů byly vidět dva stožáry na Trávníku, kousek od Vinného střiku. Na jednom vlála červená vlčí hlava s červeným lemováním, která se stala Perrinovým erbem, a na druhé letící červený orel, značící Manetheren. Manetheren zmizel za trollockých válek asi před dvěma tisíci lety, ale zdejší kraj býval jeho součástí, a Dvouříčí vlajku vztyčilo s nadšením. Změna, a oni si ani neuvědomovali, jak velká a neúprosná je. Perrin však uvidí i za ně a na to, co přicházelo. S její pomocí to uvidí.

„S Gwilem jsme chodívali na králíky,“ prohodil Perrin. „Je jenom o pár let starší než já a občas mě brával na lov.“

Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla, o čem to mluví. „Gwil se učí, jak dělat dveřníka. Nepomůžeš mu, když ho budeš zvát do stáje vykouřit si fajfku a popovídat si o koních.“ Pomalu, zhluboka se nadechla. Tohle nebude snadné. „Máš k těmto lidem povinnosti, Perrine. Jakkoliv je to těžký a jakkoliv to nechceš, musíš svoje povinnosti plnit.“

„Já vím,“ pronesl tiše. „Cítím, jak mě přitahuje.“

Hlas měl tak divný, že se natáhla, popadla ho za krátkou bradku a přinutila podívat se na sebe. Ve zlatých očích, pro ni pořád tak zvláštních a záhadných, měl smutný pohled. „Co tím myslíš? Můžeš mít Gwila rád, ale…“

„To Rand, Faile. Potřebuje mě.“

Ten uzlík v břiše, na který se snažila zapomenout, se stáhl ještě víc. Přesvědčila sama sebe, že nebezpečí odešlo spolu s Aes Sedai. Byla to hloupost. Byla provdaná za ta’veren, za muže, jehož osudem bylo ohýbat životy ostatních lidí kolem sebe do tvaru, jaký vyžadoval vzor, a jenž vyrostl spolu se dvěma dalšími ta’veren. Jedním z nich byl sám Drak Znovuzrozený. Tohle byla část jeho života, kterou s ním musela sdílet. Nechtěla se o něj dělit, ale tak to prostě bylo. „Co budeš dělat?“

„Půjdu za ním.“ Na chvíli se zahleděl jinam a ona sledovala, kam se dívá. O zeď se opíraly těžké kovářské kladivo a sekera s ošklivou půlměsíčnou čepelí a toporem půl sáhu dlouhým. „Nevěděl jsem…“ Mluvil skoro šeptem. „Nevěděl jsem, jak ti to říct. Odejdu dneska v noci, až všichni usnou. Myslím, že už nezbývá moc času, a mohla by to být dlouhá cesta. Pantáta al’Thor a pantáta Cauthon ti pomůžou se starostama, jestli to bude nutný. Mluvil jsem s nima.“ Snažil se říct to veseleji, ale snaha to byla marná. „S vědmama bys stejně neměla mít potíže. Zvláštní, když jsem byl malej kluk, vědmy mi vždycky připadaly hrozný, ale dokud trváš na svým, dají se zvládnout docela snadno.“

Faile stiskla rty. Takže on mluvil s Tamem al’Thorem a Abelem Cauthonem, co? A vědmy! Nejradši by ho donutila strávit den v její kůži, aby se přesvědčil, jak snadno se dají zvládnout. „Tak rychle odejít nemůžeme. Zařídit vhodný doprovod chvíli potrvá.“

Perrin přimhouřil oči. „My? Ty nikam nejdeš! Bude to…!“ Odkašlal si a pokračoval mírnějším tónem. „Bude nejlepší, když jeden z nás zůstane tady. Když urozený pán odejde, urozená paní by měla zůstat, aby se o všechno postarala. To dává smysl. Každej den přicházejí další uprchlíci. Je zapotřebí rozsoudit všechny ty hádky. Jestli půjdeš taky, bude to tu horší, než když se objevili trolloci.“

Jak si mohl myslet, že si takové neohrabané výmluvy nevšimne? Chtěl říct, že to bude velice nebezpečné. Jak to, že pokaždé, když ji chtěl udržet stranou od nebezpečí, uvnitř cítila zároveň teplo i hrozný vztek? „Uděláme, co považuješ za nejlepší,“ prohlásila mírně a on podezíravě zamrkal, poškrábal se na bradě a pak kývl.

Teď bylo jenom nutné přimět ho pochopit, co je skutečně nejlepší. Aspoň že rovnou neřekl, že nesmí jít s ním. Jak se jednou zaryl podpatky do země, mohla by stejně snadno holýma rukama pohnout sýpkou jako pohnout jím, ale s trochou opatrnosti se tomu dalo vyhnout. Obvykle.

Náhle ho popadla kolem krku a zabořila tvář do jeho široké hrudi. Silnýma rukama jí jemně uhladil vlasy. Nejspíš si myslel, že si dělá starosti s jeho odchodem. No, vlastně si je dělala, jistým způsobem. Ale ne s tím, že odejde bez ní. Ještě se nenaučil, co to znamená mít za ženu Saldejku. Daleko od Randa al’Thora si vedli tak dobře. Proč potřebuje Drak Znovuzrozený Perrina právě teď a tak silně, že to Perrin cítí i přes těch kdovíkolik stovek líg, které je dělí? Proč není moc času? Proč? Perrinovi se košile lepila na zpocenou hruď a nepřirozené vedro způsobilo, že mu pot stékal i po tváři, ale Faile se zachvěla.

S jednou rukou položenou na jílci meče si Gawyn z rodu Trakandů v dlani nadhazoval malý kamínek, zatímco znovu obcházel své muže a kontroloval jejich pozice na zalesněném kopci. Zvlněnou plání porostlou zhnědlou trávou hnal horký suchý vítr prach a jemu se vlnil zelený plášť. Bylo vidět jenom suchou trávu, roztroušené mlází a tu a tam většinou již uschlé keříky. S muži, které měl, musel pokrýt příliš velký prostor, pokud by tady došlo k boji. Rozdělil muže do skupinek po pěti opěšalých šermířích, s lučištníky o padesát kroků dál na kopci. Padesát dalších mužů čekalo na koních a s kopími u tábora na hřebeni, aby se do boje vložili tam, kde to bude potřeba. Doufal, že dneska to potřeba nebude.

Molodců bylo na začátku méně, ale jejich pověst přitahovala nové rekruty. Další vojáci byli užiteční. Žádný rekrut nesměl opustit Tar Valon, dokud nedosáhl jisté úrovně. Ne že by si myslel, že šance na boj je dnes vyšší než jindy, ale zjistil, že obvykle k němu dojde v nejméně očekávané chvíli. Jenom Aes Sedai vždycky čekaly až do poslední chvíle, než člověku něco řekly, jako třeba, co se bude dít dnes.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se nedaleko stojící malé skupinky šermířů. Přes panující horko měli někteří zelené kabátce, aby byl vidět Gawynův stříbrný útočící kanec, jehož měli vyšitého na prsou.

Jisao Hamora byl nejmladší, stále měl chlapecký úsměv, ale byl také z těch pěti jediný s malou stříbrnou vížkou na límci, značící, že je veterán z bojů v Bílé věži. Odpověděl: „Všechno je v pořádku, můj pane.“

Molodci si svoje jméno zasloužili. Gawynovi samotnému bylo jen málo přes dvacet a mezi nimi patřil k nejstarším. Bylo pravidlem, že nepřijímali nikoho, kdo nesloužil v nějakém vojsku, nebojoval za nějakého urozeného pána a paní nebo aspoň nepracoval u kupecké stráže. První Molodci přišli do Věže jako chlapci a mladí muži, kteří se měli učit na strážce, což byli nejlepší šermíři, nejlepší bojovníci na světě, a oni aspoň částečně v této tradici pokračovali, i když už je strážci necvičili. Mládí nebylo na škodu. Teprve minulý týden uspořádali malý obřad za první opravdové fousky, které si Benji Dalfor kdy oholil a již to nebylo pouhé chmýří, a ten měl na tváři jizvu z bojů ve Věži. Aes Sedai měly ve dnech těsně po sesazení Siuan Sanče z amyrlinina stolce plné ruce práce s léčením. Nebýt ale toho, že se Molodci postavili mnohým ze svých bývalých učitelů a v chodbách Věže je porazili, mohla být Siuan amyrlin doteď.

„Má tohle nějaký smysl, můj pane?“ zeptal se Hal Moir. Byl o dva roky starší než Jisao a jako mnozí z těch, kdo nenosili stříbrnou věžičku, litoval, že tam nebyl. Poučí se. „Po Aielech není ani stopy.“

„Myslíš?“ Bez nejmenšího varování Gawyn vší silou hodil kamenem po jediném keři, který byl hodně blízko, aby jej zasáhl, i když to bylo jen takové koště. Zašustění suchého listí bylo jediným zvukem, keř se však otřásl přece jen o něco víc, než měl, jako by muž nějak schovaný za ním dostal zásah do měkkého místa. Novější muži vykřikli. Jisao si jen uvolnil meč v pochvě. „Aiel, Hale, se schová i v rýze v zemi, o kterou bys ty ani nezakopl.“ Ne že by toho Gawyn věděl o Aielech víc, než se dočetl v knihách, ale přečetl o nich každý svazek, který v knihovně Bílé věže našel, od všech mužů, co s nimi skutečně bojovali, každý svazek od každého vojáka, který vypadal, že ví, o čem mluví. Muž se musel připravit na budoucnost, a zdálo se, že budoucností světa je válka. „Ale zlíbí-li se Světlu, dneska se bojovat nebude.“

„Můj pane!“ ozvalo se volání z vršku, když hlídka zahlédla totéž co právě on. Z malé houštiny o pár set kroků dál na západ se vynořila trojice žen a blížila se ke kopci. Na západě – překvapení. Ale Aielové si na překvapení potrpěli.

Gawyn četl o tom, že aielské ženy bojují po boku mužů, ale tyhle by rozhodně bojovat nemohly ve svých tmavých nabíraných suknicích a bílých jupkách. Přes lokty měly i přes panující vedro přehozené loktuše. Na druhou stranu, jak se jim podařilo dostat do toho houští, aniž by si jich všimli? „Mějte oči otevřené a nekoukejte na ně,“ nařídil a pak sám sebe neposlechl a tři moudré, vyslankyně Šaido Aielů, se zájmem pozoroval.

Přicházely majestátním krokem, vůbec ne, jako kdyby se blížily k velkému oddílu ozbrojených mužů. Vlasy měly dlouhé až do pasu – Gawyn četl, že Aielové si vlasy stříhají nakrátko – a z čela jim je držely složené šátky. Měly tolik náramků a dlouhých náhrdelníků ze zlata, stříbra a slonoviny, že je jejich třpyt měl prozradit na míle daleko.

S rovnými zády a hrdými výrazy prošly tři ženy kolem šermířů, aniž jim věnovaly nejmenší pohled, a vydaly se do kopce. Vedla je zlatovlasá žena se živůtkem rozvázaným tak, aby odhaloval hodně opálený výstřih. Druhé dvě byly prošedivělé, s vrásčitými tvářemi. Musely být dobře dvakrát tak staré jako první žena.

„Tuhle bych docela rád vyzval k tanci,“ prohodil jeden z Molodců obdivně, když ženy prošly kolem. Byl o dobrých deset let mladší než zlatovláska.

„Kdybych byl tebou, Arwine, tak bych to nedělal,“ ucedil Gawyn suše. „Mohlo by dojít k nedorozumění.“ Četl, že Aielové nazývají bitvu „tanec“. „Kromě toho by si dala tvoje játra k večeři.“ Ve světle zelených očích zahlédl záblesk, a nikdy neviděl tvrdší pohled.

Díval se za nimi, dokud nevyšplhaly až k místu, kde se svými strážci čekalo půl tuctu Aes Sedai. Ne všechny však měly strážce, protože dvě byly z červeného adžah a červené strážce nikdy nemívaly. Když potom ženy zmizely v jednom z vysokých bílých stanů a strážci se postavili kolem něj, pokračoval Gawyn v obhlídce kopce.

Molodci byli v pohotovosti od chvíle, kdy dorazily Aielanky, což ho nepotěšilo. Měli být upozorněni už předtím. Dokonce i většina těch, kdo nenosili stříbrnou věžičku, už viděla dost bojů kolem Tar Valonu. Eamon Valda – zdejší bělokabátnický kapitán – stáhl už víc než před měsícem skoro všechny své muže na západ, ale hrstku jich nechal tady, aby se pokusili udržet bandity a rváče, které Valda sebral, pohromadě. Aspoň ty Molodci rozehnali. Gawyn si přál, aby si mohl říkat, že zahnali i Valdu – Věž pevně držela své vojáky mimo šarvátky, přestože tu bělokabátníci byli pouze proto, aby zkusili Věži napáchat co největší škody – ale on tušil, že Valda měl vlastní důvody. Nejspíš to byly rozkazy Pedrona Nialla, a Gawyn by byl dal hodně za to, aby věděl, jak zněly. Světlo, jak nesnášel, když něco nevěděl. Bylo to jako klopýtat temnotou.

Připouštěl si, že je podrážděný. Nejen kvůli Aielům a kvůli tomu, že se o tomhle setkání dozvěděl až dnes ráno. Aes Sedai mu ani neřekly, kam půjdou, dokud si ho nevzala stranou Koiren Sedai, šedá sestra, která skupinku Aes Sedai vedla. Když byla Elaida rádkyní jeho matky v Caemlynu, měla pusu na zámek a chovala se pánovitě. Od chvíle, co ji pozvedly na amyrlinin stolec, vypadala vedle ní ta stará Elaida jako otevřená a přátelská osoba. Zcela nepochybně ho donutila vytvořit tenhle doprovod mimo jiné proto, aby ho dostala pryč z Tar Valonu.

Molodci se v bojích postavili na její stranu – stará amyrlin byla sněmovnou zbavena hole a štóly a pokus osvobodit ji byl protizákonným vzbouřením, prostě a jasně – ale Gawyn měl pochybnosti o všech Aes Sedai dávno předtím, než se doslechl o obviněních proti Siuan Sanče. Že tahaly za provázky a nutily tancovat trůny podle svého, se říkalo tak často, že tomu už skoro nevěnoval pozornost, ale pak viděl zblízka, jak se za ty provázky tahá. Nebo aspoň jejich účinek na jeho sestru Elain, která tancovala, odtancovala mu z dohledu a pak i ze života, pokud věděl. Ona a jedna další žena. Bojoval o to, aby udržel Siuan ve vězení, a potom zavřel oči a nechal ji uniknout. Jestli to Elaida někdy zjistí, ani koruna jeho matky mu nezachrání hlavu.

I přesto se Gawyn rozhodl zůstat, neboť jeho matka Věž vždycky podporovala a poněvadž jeho sestra se chtěla stát Aes Sedai. A poněvadž to chtěla ještě jedna žena. Egwain al’Vere. Neměl právo na ni byť jen pomyslet, ale opustit Věž by znamenalo opustit ji. A takové chabé důvody ovlivňují to, jakou cestu si muž v životě vybere.

Cestou od jedné skupinky ke druhé se mračil na větrem bičovanou vyprahlou pláň. Takže byl tady a doufal, že se Aielové i přes to – nebo snad právě proto – co šaidské moudré probírají s Koiren a ostatními, nerozhodnou zaútočit. Tušil, že by jich tu mohlo být dost na to, aby ho přemohli i přes pomoc Aes Sedai. Byl na cestě do Cairhienu a nevěděl, jaký z toho má vlastně pocit. Koiren ho donutila odpřísáhnout, že tuto výpravu uchová v tajnosti, a i pak se zřejmě bála toho, co říkala. No, to by taky měla. Vždycky bylo dobré důkladně prozkoumat, co Aes Sedai říká – nemohly lhát, ale pravdu dokázaly roztočit jako káču – jenže ani pak nenašel žádný skrytý význam. Šest Aes Sedai se vydalo požádat Draka Znovuzrozeného, aby je doprovodil do Věže, s Molodci pod velením syna andorské královny jako čestnou stráží. K tomu mohl existovat pouze jediný důvod, který Koiren očividně děsil natolik, že ho dokázala jenom naznačit. Gawyna to vyděsilo taky. Elaida hodlala světu oznámit, že Bílá věž podporuje Draka Znovuzrozeného.

Bylo to skoro neuvěřitelné. Elaida byla před tím, než se stala amyrlin, červenou sestrou. Červené nenáviděly pouhou představu muže, který mohl usměrňovat. Vlastně si o mužích všeobecně nemyslely nic moc dobrého. A přesto pád kdysi nepokořitelného Tearského Kamene naplnil proroctví, což znamenalo, že Rand al’Thor je Drakem Znovuzrozeným, a dokonce i Elaida teď vykládala, že Poslední bitva se blíží. Gawyn si jenom těžko dokázal srovnat vyděšeného sedláčka, který doslova a do písmene spadl do královské zahrady v Caemlynu, s mužem z klepů a řečí, které proudily po Erinin do Tar Valonu. Povídalo se, že nechává věšet vznešené pány Tearu a dovolil Aielům vyloupit Kámen. Zcela určitě převedl Aiely přes Páteř světa, což se stalo od Rozbití světa teprve podruhé, aby vyplenili Cairhien. Možná že to bylo šílenství. Gawyn měl Randa al’Thora rád. Litoval, že se z toho muže vyklubalo to, čím teď byl.

Než se vrátil k Jisaově skupince, na západě se v dohledu objevil kdosi další. Byl to forman v klobouku se zvlněnou krempou, vedoucí štíhlou nákladní mulu. Mířil rovnou ke kopci, už je zahlédl. Jisao přešlápl a pak ztuhl, když mu Gawyn položil ruku na paži. Gawyn věděl, nač mladší muž myslí, ale jestli se Aielové rozhodnou toho chlapíka zabít, tak s tím oni stejně nemůžou nic dělat. Koiren by rozhodně nepotěšilo, kdyby začal bitvu s lidmi, s nimiž rozprávěla.

Forman se zcela bezstarostně šoural dál – rovnou kolem keře, který chvíli předtím Gawyn zasáhl kamenem. Když si muž stáhl klobouk, předvedl trhanou poklonu, do níž zahrnul všechny okolo, a začal si špinavým šátkem otírat vrásčitou tvář, mula se jala oždibovat hnědou trávu. „Světlo na vás sviť, urození pánové. Jak může každej vidět, jste dobře vybavený na cestování v těchhle nebezpečnejch časech, ale jestli potřebujete nějakou maličkost, tak ji bude mít starej Mil Tesen ve svejch vacích. A na deset mil kolem nedostanete lepší cenu, pánové.“

Gawyn pochyboval, že na deset mil kolem je byť jediný statek. „Časy jsou opravdu nebezpečné, mistře Tesene. Ty se nebojíš Aielů?“

„Aielů, můj pane? Ti jsou až dole v Cairhienu. Starej Mil dokáže Aiela vycejtit na sto honů, to teda jo. Pravda, přál by si, aby tu nějací byli. S Aielama se dobře obchoduje. Maj spousty zlata. Z Cairhienu. A formany neobtěžujou. To ví každej.“

Gawyn se raději nezeptal, proč nezamířil na jih, když se s Aiely v Cairhienu tak dobře obchoduje. „Jaké jsou novinky ze světa, mistře Tesene? Přišli jsme ze severu a ty možná víš něco, co se k nám z jihu ještě nedostalo.“

„Ohó, na jihu se toho děje spousta, můj pane. Slyšeli jste už o Cairhienu? O tom chlápkovi, co si říká Drak a tak podobně?“ Gawyn kývl, a forman tudíž pokračoval. „Tak ten teď dostal Andor. Aspoň většinu z něj. Jejich královna je mrtvá. Někteří říkají, že dobyje celej svět, než…“ Muž skončil přiškrceným vyjeknutím, než si Gawyn uvědomil, že ho popadl za klopy kabátu.

„Královna Morgasa je mrtvá? Mluv, člověče! Honem!“

Tesen koulel očima a hledal pomoc, ale mluvil, a mluvil rychle. „Tohle se aspoň povídá, můj pane. Starej Mil to neví, ale myslí si to. Každej to říká, můj pane. Každej říká, že to udělal Drak. Můj pane? Starýho Mila krk, můj pane! Můj pane!“

Gawyn ho pustil, jako by se spálil. Cítil uvnitř oheň. To byl další krk, který chtěl dostat do rukou. „Dědička.“ Vlastní hlas mu připadal vzdálený. „Jsou nějaké zprávy o dědičce, o Elain?“

Jakmile byl Tesen volný, couvl o hodný kus dozadu. „Ne, pokud starej Mil ví, můj pane. Prej je možná taky mrtvá. Prej ji zabil, ale starej Mil to neví jistě.“

Gawyn pomalu kývl. Myšlenky jako by mu do hlavy stoupaly ze dna studny. Svou krev proliji před její, svůj život dám před jejím. „Děkuji, mistře Tesene. Já…“ Svoji krev proliji před její… To byla přísaha, kterou složil, když ještě nebyl ani dost velký, aby viděl do Elaininy kolébky. „Můžeš uzavřít obchod s… Někteří mí muži potřebují…“ Gareth Bryne mu musel vysvětlit, co to znamená, ale on už tehdy věděl, že tu přísahu musí dodržet, i kdyby všechno ostatní v jeho životě selhalo. Jisao a ostatní se na něj ustaraně dívali. „Postarej se o toho formana,“ nařídil Jisaovi drsně a otočil se.

Matka mrtvá, i Elain. Jenom řeči, ale řeči, které všichni opakují, se občas ukážou jako pravda. Než si to uvědomil, popošel pár kroků k táboru Aes Sedai. Bolely ho ruce. Musel se podívat, aby si uvědomil, že dostal křeč, jak svíral jílec meče, a musel se přinutit ho pustit. Koiren a ostatní chtěly vzít Randa al’Thora do Tar Valonu, ale jestli je matka mrtvá… Elain. Pokud jsou mrtvé, tak zjistí, jestli Drak Znovuzrozený dokáže žít s mečem v srdci!

Katerina Alruddin si poupravila šátek s červenými třásněmi a zvedla se z polštářů spolu s ostatními ženami ve stanu. Málem si odfrkla, když Koiren, baculatá a nabubřelá, takřka zazpívala: „Jak bylo dohodnuto, tak se i stane.“ Šlo o setkání s divochy, ne uzavírání smlouvy mezi Věží a nějakým svrchovaným vladařem.

Aielské ženy nedávaly najevo žádné pocity, stejně jako když přišly. To bylo jisté překvapení. Králové a královny prozrazovali i svoje nejniternější pocity, když stáli proti dvěma, třem Aes Sedai, natož proti půl tuctu. Necivilizované divošky by se teď měly viditelně třást. Ale tady téměř žádná reakce nebyla. Jejich vůdkyně – jmenovala se Sevanna, načež následovaly nějaké nesmysly o „klanech“ a „Šaido Aielech“ a „moudrých“ – pronesla: „Je to dohodnuto, pokud já uvidím jeho obličej.“ Měla mrzutá ústa a nosila tkanice na živůtku rozvázané tak, aby přitahovala pozornost mužů. To, že si Aielové vybrali někoho takového za vůdce, ukazovalo, jak jsou primitivní. „Chci ho vidět, a chci, aby on viděl mě, až bude poražen. Teprve pak se vaše Věž stane spojencem Šaidů.“

V jejím hlase se ozval náznak dychtivosti a Katerina potlačila úsměv. Moudrá? Tahle Sevanna byla skutečně hloupá husa. Bílá věž nemá spojence. Někteří sloužili jejím cílům dobrovolně, jiní nedobrovolně, ale tím to končilo.

Koiren maličko stiskla rty, což prozradilo její podráždění. Šedá byla dobrá vyjednavačka, ale měla ráda věci jasné, všechno hezky na místě, kde to být mělo. „Tvoje služba si nepochybně zasluhuje to, oč žádáš.“

Jedna ze šedovlasých Aielanek – Tarva nebo tak nějak – přimhouřila oči, ale Sevanna přikývla, slyšela, co Koiren chtěla.

Koiren aielské ženy vyprovodila až pod kopec, spolu se zelenou Erian, hnědou Nesunou a pěti strážci, které dohromady měly. Katerina zašla až k lesu a dívala se. Při příchodu Aielankám dovolily přijít nahoru samotným jako prosebnicím, jimiž také byly, ale nyní se jim dostalo veškerých poct, aby uvěřily, že jsou skutečně přítelkyně a spojenkyně. Katerinu napadlo, jestli jsou dost civilizované, aby tyto jemnůstky rozpoznaly.

Gawyn byl dole, seděl na skále a hleděl na travnatou pláň. Co by si ten mladý muž myslel, kdyby zjistil, že on a ty jeho děti jsou zde jenom proto, aby nezůstali v Tar Valonu? Ani Elaida, ani sněmovna nechtěly mít kolem sebe smečku velice mladých vlků, kteří odmítají přijmout vodítko. Možná že by se Šaidové dali přesvědčit, aby tento problém vyřídili. Potom by královna matka jeho smrt nedávala za vinu Věži.

„Jestli na toho mladého muže budeš zírat ještě chvíli, Katerino, tak si začnu myslet, že ses měla stát zelenou.“

Katerina rychle udusila jiskřičku hněvu a uctivě naklonila hlavu. „Jenom jsem uvažovala o tom, co se mu asi honí hlavou, Galino Sedai.“

Mluvila uctivě, jak se slušelo na tak veřejné místo, a možná i o maličko víc. Galina Kasban vypadala na méně, než kolik skutečně bylo Katerině, přičemž byla dvakrát starší, a osmnáct let byla tato žena s kulatou tváří hlavou červeného adžah. O tom samozřejmě nikdo mimo adžah nevěděl. Takové věci byly čistě záležitostí adžah. Nebyla dokonce ani přísedící za červené ve věžové sněmovně. Katerina tušila, že hlavy většiny ostatních adžah jimi jsou. Elaida by ji byla jistě jmenovala vůdkyní na této výpravě místo té domýšlivé Koiren, ale Galina sama poukázala na to, že červená by v Randu al’Thorovi mohla vzbudit podezření. Amyrlinin stolec měl představovat všechna adžah, a žádné, amyrlin měla odvrhnout starou příslušnost, jenže pokud se Elaida před někým skláněla – což bylo pravda pochybné – skláněla se před Galinou.

„Přijde tak ochotně, jak si Koiren myslí?“ zeptala se Katerina.

„Možná,“ odpověděla suše Galina. „Čest, jakou mu tato delegace prokazuje, by měla stačit, aby si každý král donesl svůj trůn do Tar Valonu na zádech.“

Katerina se nenamáhala přikyvovat. „Ta ženská Sevanna ho zabije, když k tomu dostane příležitost.“

„Tak to ji nesmí dostat.“ Galina mluvila chladně, pevně tiskla plné rty. „Amyrlinin stolec by nebyl potěšen, kdyby byly jeho plány narušeny. A nás dvě by čekaly celé dny, kdy bychom brečely ve tmě, než bychom zemřely.“

Katerina si pudově přitáhla šátek k tělu a otřásla se. Ve vzduchu se vznášel prach. Musí si vytáhnout lehký plášť. Nezabil by je Elaidin vztek, i když její zuřivost byla hrozná. Katerina byla Aes Sedai sedmnáct let, ale teprve toho rána, kdy opouštěly Tar Valon, zjistila, že s Galinou má společného víc než jenom červené adžah. Dvanáct let byla členkou černého adžah, a netušila, že jí je Galina rovněž, a mnohem déle. Z nutnosti se černé sestry nesvěřovaly dokonce ani jedna druhé. Při vzácných setkáních si halily tváře a měnily hlas. Před Galinou poznala Katerina bezpečně pouze dvě. Rozkazy nacházela pod polštářem či v kapse pláště a inkoust by zmizel, kdyby se papíru dotkla jiná ruka než její. Měla také tajné místo, kde zanechávala zprávy, a přímý rozkaz nesnažit se zahlédnout toho, kdo si je přijde vyzvednout. Nikdy rozkaz neporušila. Mezi těmi, které je následovaly s denním odstupem, mohly být další černé sestry, ale jistě to nevěděla.

„Proč?“ zeptala se. Rozkaz zachovat Draka Znovuzrozeného nedával smysl, dokonce ani když ho měly předat do rukou Elaidě.

„Otázky jsou nebezpečné pro někoho, kdo přísahal, že uposlechne bez ptaní.“

Katerina se zachvěla znovu a jen tak tak se zarazila a neudělala pukrle. „Ano, Galino Sedai.“ Avšak nemohla se v duchu nedivit. Proč?

„Nechovají se ani uctivě, ani čestně,“ vrčela Therava. „Dovolily nám vstoupit do jejich tábora, jako bychom byly bezzubými psy, a pak nás vyvedly pod stráží jako obviněné zlodějky.“

Sevanna se nepodívala kolem. Neudělá to, dokud nebudou bezpečně zpátky v lese. Aes Sedai budou zcela určitě hledat nějakou známku nejistoty. „Souhlasily, Theravo,“ prohlásila. „To prozatím stačí.“ Prozatím. Jednoho dne budou Šaidové moct tyhle země vyrabovat. Včetně Bílé věže.

„Tohle všechno je špatně promyšlené,“ ozvala se třetí žena napjatým hlasem. „Moudré se Aes Sedai vyhýbají. Vždy tomu tak bylo. Pro tebe je to možná v pořádku, Sevanno – jako vdova po Kuladinovi a Suladrikovi mluvíš jako náčelník kmene, dokud do Rhuideanu nepošleme dalšího muže – ale my ostatní bychom se do toho plést neměly.“

Sevanna se jen silou vůle přinutila jít dál. Desain byla proti tomu, aby byla vybrána mezi moudré, řekla nahlas, že nesloužila jako učednice a nenavštívila Rhuidean, tvrdila, že právě kvůli jejímu postavení, tomu, že zastupuje kmenového náčelníka, to není přípustné. Kromě toho jako vdova ne po jednom, ale dvou mrtvých náčelnících možná nosí smůlu. Naštěstí dost šaidských moudrých poslouchalo Sevannu, a ne Desain. Naneštěstí měla Desain příliš mnoho příznivkyň, aby se jí bylo možné v tichosti zbavit. Moudrá měla být nenapadnutelná – dokonce si mezi Šaidy volně chodily i ty od zrádců z Cairhienu – ale Sevanna hodlala něco vymyslet.

Jako by Desain svými pochybami nakazila i Theravu, ta si začala mumlat a jen zpola pro sebe. „Špatné je jít proti Aes Sedai. Sloužili jsme jim před Rozbitím světa a zklamali jsme je. Proto jsme museli odejít do Trojí země. Jestli je zklameme znovu, budeme zničeni.“

Tomu věřili všichni. Byla to součást starých příběhů, skoro součást zvyklostí. Sevanna si tím nebyla tak jistá. Tyhle Aes Sedai jí připadaly slabé a hloupé, cestovat v doprovodu několika stovek mužů zemí, kde je praví Aielové, Šaidové, mohli smést tisíci válečníky. „Nadešel nový den,“ prohlásila ostře a zopakovala část jednoho ze svých proslovů pro moudré. „Už nejsme vázáni na Trojí zemi. Každý může vidět, že to, co bylo, se změnilo. My se musíme změnit, jinak skončíme, jako bychom nikdy nebyli.“ Nikdy jim samozřejmě neřekla, jak velké změny zamýšlí. Pokud bude po jejím, šaidské moudré už do Rhuideanu nikdy žádného muže nepošlou.

„Nový den, starý den,“ bručela Desain, „co uděláme s Randem al’Thorem, jestli se nám podaří sebrat ho Aes Sedai? Lepší a snazší je vrazit mu nůž mezi žebra, až ho budou doprovázet na sever.“

Sevanna neodpověděla. Nevěděla, co má říct. Zatím ne. Věděla jenom, že jakmile bude mít toho takzvaného Kar’a’karna, náčelníka náčelníků všech Aielů, na řetěze před svým stanem jako zdivočelého psa, tak země bude skutečně patřit Šaidům. A jí. Věděla to ještě před tím, než si ji ten podivný mokřinský muž nějak našel v horách, kterým tihle lidé říkali Rodovrahova Dýka. Dal jí malou krychli z nějakého tvrdého kamene se složitým rytým vzorem a pak jí vysvětlil, co s tím má udělat s pomocí moudré, která dokáže usměrňovat, jakmile bude Rand al’Thor v jejích rukou. Nosila ji celou dobu ve váčku u pasu. Ještě se nerozhodla, co s ní, ale zatím nikomu o tom muži ani o krychli neřekla. S hlavou vztyčenou kráčela pod spalujícím žárem podzimní oblohy.

Palácová zahrada mohla působit chladivým dojmem, kdyby tady rostly nějaké stromy, ale nejvyšší zdejší rostliny byly keře sestříhané tak, aby musely růst do tvarů běžících koní nebo medvědů, provádějících akrobacii, nebo do něčeho podobného. Zahradníci jen v košilích pobíhali pod žhavým odpoledním sluncem s vědry vody a snažili se zachránit své výtvory. S květinami už to vzdali a vypleli všechny vzorované záhonky a vyložili je drny, které již také vysychaly.

„Škoda, že je takové horko,“ poznamenal Ailron. Z krajkou lemovaného rukávu žlutého hedvábného kabátce vytáhl krajkový šátek, jemně si otřel obličej a šátek zahodil. Sloužící ve zlatočervené livreji ho rychle sebral ze štěrkem vysypaného chodníku a zase zmizel v pozadí. Další muž v livreji králi vložil do ruky čistý šátek, aby si ho mohl vsunout do rukávu. Ailron mu samozřejmě nepoděkoval, dokonce si toho zřejmě ani nevšiml. „Těmhle lidem se většinou daří udržet všechno naživu až do jara, ale letos v zimě možná o pár exemplářů přijdu. I když to nevypadá, že nějakou zimu vůbec mít budeme. Zimu snášejí lépe než sucho. Nemyslíš si, že jsou velmi pěkné, drahoušku?“

Ailron – Světlem pomazaný – král a obránce Amadicie, strážce Jižní brány, nebyl tak hezký, jak se o něm povídalo, ale Morgasa už od chvíle, kdy se s ním před mnoha lety poprvé setkala, tušila, že zdrojem těch povídaček je on sám. Tmavé vlasy měl husté a vlnité – ale teď už mu výrazně ustupovaly z čela. Nos měl trochu moc dlouhý, uši trochu příliš velké. Celý jeho obličej naznačoval změkčilost. Jednoho dne se bude muset zeptat. Jižní brány od čeho?

Morgasa se ovívala vějířem vyřezávaným ze slonoviny a sledovala jednu ze zahradních… konstrukcí. Vypadala, jako by tři obrovské nahé ženy zápolily s gigantickým hadem. „Jsou skutečně pozoruhodné,“ poznamenala. Člověk říká, co musí, když přijde jako žebrák.

„Ano. Ano, to jsou, že? Aha, zdá se, že mě volají státní záležitosti. Naléhavé věci, obávám se.“ Na krátkém mramorovém schodišti na druhém konci chodníčku se objevil tucet mužů v kabátcích stejně různobarevných, jako byly květiny, které tady již nekvetly, a čekal před tuctem kanelovaných sloupů, které nic nepodpíraly. „Takže až večer, drahoušku. Promluvíme si ještě o tvých hrozných potížích a o tom, co mohu udělat já.“

Uklonil se nad její rukou, aniž by ji políbil, a ona předvedla menší pukrle, mumlajíc příslušné hlouposti. Vzápětí Ailron odšustil. Až na jednoho ho následovali všichni sloužící, kteří se za ním táhli všude.

Když král odešel, Morgasa začala vějířem mávat rychleji, než mohla v jeho přítomnosti – předstíral, že se ho horko skoro nedotýká, i když se mu po obličeji řinul pot – a vydala se zpět ke svým komnatám. Jejím z milosti, stejně jako byl dar to světle modré roucho, které měla na sobě. I přes počasí trvala na vysokém límci. O hlubokých výstřizích měla určité představy.

Osamocený sluha šel kousek za ní. A Tallanvor, samozřejmě, toho měla neustále za patami a on pořád trval na tom, že bude nosit ten hrubý zelený kabát, v němž sem přijel, a meč u boku, jako by i v paláci Serenda, necelé dvě míle od Amadoru, očekával útok. Snažila se ho nebrat na vědomí, ale jako obvykle to nešlo.

„Měli bychom odjet do Ghealdanu, Morgaso. Do Jehannahu.“

Některé věci nechávala příliš dlouho zacházet až příliš daleko. Když se k němu otočila, suknice jí hlasitě zašustily a v očích jí zaplálo. „Na naší cestě byly nezbytné jisté důvěrnosti, ale ti kolem nás nyní vědí, kdo jsem. Ty si to zapamatuješ taky a budeš své královně prokazovat příslušnou úctu. Na kolena!“

K jejímu zděšení se nepohnul. „Jsi moje královna, Morgaso?“ Aspoň že ztišil hlas, takže ho sluha nemohl slyšet a šířit se o tom dál, ale jeho oči… Málem couvla před tou otevřenou touhou, kterou v nich viděla. A hněvem. „Na téhle straně smrti tě neopustím, Morgaso, ale ty jsi opustila příliš mnoho, když jsi přepustila Andor Gaebrilovi. Až ho znovu získáš, pokleknu ti u nohou a můžeš mi nechat useknout hlavu, jestli budeš chtít, ale do té doby… měli bychom jet do Ghealdanu.“

Ten mladý hlupák byl ochotný zemřít v boji s uchvatitelem i poté, co zjistila, že ji žádný andorský urozený rod nepodpoří, a den po dni, týden po týdnu, od chvíle, kdy se rozhodla, že jedinou její možností je vyhledat pomoc v cizině, začínal být stále drzejší a neposlušnější. Mohla požádat Ailrona o Tallanvorovu hlavu a dostat ji bez toho, aby král kladl nějaké otázky. Ale to, že by je nepoložil, neznamenalo, že by si je nemyslel. Ona tu skutečně byla jako žebračka a nemohla si dovolit žádat o laskavosti, které nebyly naprosto nezbytné. Kromě toho, bez Tallanvora by tu nebyla. Byla by vězeň – něco horšího než vězeň – urozeného pána Gaebrila. To byly jediné důvody, proč Tallanvorovi ještě seděla hlava na krku.

Její vojsko strážilo zdobně vyřezávané dveře do jejích komnat. Basel Gill byl růžolící muž s prošedivělými vlasy, které si marně česal přes lysinu na temeni. Kožená kazajka, pošitá ocelovými kotoučky, se mu notně napínala přes břicho. Nosil meč, kterého se nedotkl dvacet let, než si ho připjal, aby ji mohl následovat. Lamželezo byl svalnatý a tvrdý, díky těžkým víčkům vypadal, jako by skoro spal. I on nosil meč, ale jizvy na jeho tváři a nejednou zlomený nos jasně ukazovaly, že je zvyklý používat spíš pěsti či palici. Hostinský a pouliční rváč byli kromě Tallanvora celé vojsko, které zatím měla, aby získala zpátky Andor a od Gaebrila svůj trůn.

Ti dva se pořád neohrabaně klaněli, ale ona proplula kolem nich a práskla Tallanvorovi dveřmi před nosem. „Svět,“ oznámila s vrčením, „by byl bez mužů mnohem lepší místo.“

„Rozhodně mnohem prázdnější,“ ozvala se z křesla u okna se sametovými závěsy v předpokoji Morgasina stará chůva. Jak měla Lini hlavu skloněnou nad vyšívacím rámem, její šedý drdůlek jenom poskočil. Stařena, ač hubená skoro jako třtina, nebyla zdaleka tak křehká, jak vypadala. „Předpokládám, že Ailron ani dneska nebyl vstřícnější. Nebo je to kvůli Tallanvorovi, dítě? Musíš se ještě naučit nenechat se od mužů rozčílit. Když se rozčílíš, naskáčou ti na obličeji skvrny.“ Lini pořád nehodlala připustit, že Morgasa už odrostla dětským střevíčkům, i přes to, že mezitím dělala chůvu její dceři.

„Ailron byl okouzlující,“ prohlásila Morgasa opatrně. Třetí žena v místnosti, která vkleče vyndávala z truhlice složené ložní prádlo, si hlasitě odfrkla a Morgasa měla dost práce, aby se na ni nezamračila. Breana byla Lamželezova… společnice. Malá opálená žena ho následovala, kamkoliv šel, ale byla z Cairhienu a Morgasa pro ni nebyla královna, jak dávala jasně na srozuměnou. „Ještě den dva,“ pokračovala Morgasa, „a myslím, že z něj vymámím slib. Dneska konečně souhlasil, že potřebuji vojáky zvenčí, abych mohla znovu získat Caemlyn. Jakmile vyženu Gaebrila z Caemlynu, šlechtici zase přiběhnou za mnou.“ Doufala, že to udělají. Byla v Amadicii, protože Gaebrilovi dovolila, aby ji zaslepil, takže se na Gaebrilův rozkaz ošklivě zachovala i ke svým nejstarším přátelům ze šlechtických rodů.

„‚Pomalý kůň vždycky nedorazí na konec cesty,‘“ ocitovala Lini, pořád soustředěná na svou výšivku. Stará rčení měla ve veliké oblibě a Morgasa měla podezření, že některá si vymýšlí přímo na místě.

„Tenhle to jistě dokáže,“ trvala na svém Morgasa. Tallanvor se s Ghealdanem mýlil. Podle Ailrona byla země na pokraji anarchie kvůli tomu prorokovi, o němž si šeptalo služebnictvo, chlapíkovi, který kázal o znovuzrození Draka. „Dala bych si trošičku punče, Breano.“ Ta žena se na ni dívala, dokud Morgasa nedodala: „Prosím.“ I pak začala nalévat s umíněnou mrzutostí.

Směs vína a ovocných šťáv byla chlazená ledem a v panujícím horku osvěžující. Morgasa si přitiskla stříbrný pohár na čelo, velmi se jí ulevilo. Ailron nechával vozit z pohoří Oparů sníh a led, i když aby bylo dost pro celý palác, musely vozy neustále proudit sem a tam.

Lini si také vzala pohár. „Ohledně Tallanvora,“ začala, když se napila.

„Nechej to být, Lini!“ štěkla Morgasa.

„Tak je mladší než ty,“ zabručela Breana. Taky si nalila punč. Ta drzost! Teď měla být služka, ať už byla v Cairhienu kdokoliv. „Jestli ho chceš, vezmi si ho. Lamželezo říká, že ho k tobě váže přísaha, a já viděla, jak se na tebe dívá.“ Chraptivě se zasmála. „On tě neodmítne.“ Cairhieňané byli odporní, ale aspoň si většina z nich nechávala prostopášnosti slušně pro sebe.

Morgasa jí už chtěla nařídit, ať opustí pokoj, když se ozvalo zaklepání na dveře. Bez čekání na dovolení vstoupil bělovlasý muž, který vypadal jen kost a kůže. Na sněhobílém plášti měl na prsou vyšitý sluneční kotouč. Morgasa doufala, že se bělokabátníkům vyhne, dokud s Ailronem nezpečetí pevnou dohodu. Chlad z vína jí náhle projel až do kostí. Kde je Tallanvor a ostatní, že prošel přímo přes ně?

Tmavé oči se rovnou upřely na ni. Muž předvedl tu nejmenší možnou úklonu. Tvář měl věkovitou, kůži napjatou přes kosti, ale byl asi tak křehký jako kladivo. „Morgasa Andorská?“ pronesl pevným, hlubokým hlasem. „Jsem Pedron Niall.“ Ne jenom tak nějaký bělokabátník. Před ní stál osobně sám velící kapitán dětí Světla. „Neboj se. Nepřišel jsem tě sem zatknout.“

Morgasa se narovnala. „Zatknout mě? Na základě jakého obvinění? Nemůžu usměrňovat.“ Teprve když to říkala, málem rozzlobeně mlaskla. O usměrňování se vůbec neměla zmiňovat. To, že se začala bránit, ukazovalo, jak zoufalá je. Co řekla, však byla víceméně pravda. Padesátkrát se snažila vycítit pravý zdroj, aby ho aspoň jednou našla, a když ho našla, dvacetkrát se pokoušela otevřít saidaru, aby jednou zachytila tenoučký čůrek. Jedna hnědá sestra, jmenovala se Verin, jí prozradila, že v podstatě nebylo nutné držet ji ve Věži, dokud se bezpečně nenaučí svou ubohoučkou schopnost zvládat. Věž to však stejně udělala, samozřejmě. Přesto bylo v Amadicii i tohle postaveno mimo zákon a trestem byla smrt. Prsten s Velkým hadem na jejím prstě, který tak přitahoval Ailrona, jí teď připadal tak horký, že málem zářil.

„Cvičená ve Věži,“ zamumlal Niall. „To je taky zakázáno. Ale jak jsem říkal, nepřišel jsem tě zatknout, nýbrž nabídnout pomoc. Pošli své ženy pryč, promluvíme si.“ Choval se tu jako doma, usadil se ve vycpávaném křesle a plášť přehodil přes opěradlo. „Dám si trochu toho punče, než odejdou.“ K Morgasinu znechucení mu Breana okamžitě přinesla pohár. Oči měla sklopené a tvář bezvýraznou jako kus dřeva.

Morgasa se snažila znovu získat kontrolu nad situací. „Zůstanou, pane Nialle.“ Neposkytne tomu muži satisfakci jeho titulu. Jeho to však zřejmě z míry nevyvedlo. „Co se stalo s mými muži venku? Jestli jsi jim něco udělal, poženu tě k zodpovědnosti. A proč si myslíš, že potřebuji tvoji pomoc?“

„Tvoji muži jsou nezranění,“ pronesl nedbale přes pohár punče, „Myslíš, že ti Ailron dá, co potřebuješ? Jsi krásná žena, Morgaso, a Ailron si cení žen se zlatými vlasy. Každý den se trošku přiblíží k dohodě, o kterou usiluješ, ale nikdy k ní nedojde, dokud se nerozhodneš, že snad s… jistou obětí on povolí také. Chamraď toho takzvaného proroka plení severní Amadicii. Na západě leží Tarabon, kde zuří občanská válka s dobře deseti stranami a lupiči zaslíbenými tomu takzvanému Draku Znovuzrozenému, a povídá se i o Aes Sedai a falešném Drakovi, což Ailrona děsí. Dát ti vojáky? Kdyby našel deset mužů na každého, kterého teď má ve zbrani, dokonce jen dva, dal by za ně duši. Já ale můžu poslat pět tisíc dětí Světla tryskem do Caemlynu s tebou v čele, stačí jen požádat.“

Říct, že je ohromená, by bylo značným podceněním toho, co Morgasa cítila. Se správnou majestátností došla ke křeslu naproti němu a sedla si dřív, než se jí podlomí nohy. „Proč bys mi měl pomáhat vyhodit Gaebrila ze sedla?“ zeptala se. Očividně věděl vše. Nepochybně měl mezi Ailronovým služebnictvem špehy. „Nikdy nedám bělokabátníkům volnou ruku, kterou v Andoru chtějí.“

Tentokrát se Niall ošil. Bělokabátníci neměli tohle jméno rádi. „Gaebril? Tvůj milenec je mrtvý, Morgaso. Ten falešný Drak Rand al’Thor přidal Caemlyn ke svým výdobytkům.“ Lini zafrkala, jako by se píchla, ale oči upírala na Morgasu.

Morgasa sama musela pevně sevřít lenoch křesla, aby si nepřitiskla ruku na břicho. Kdyby se druhou rukou, v níž držela pohár, neopírala o lenoch, byla by vylila punč na koberec. Gaebril je mrtvý? Oklamal ji, proměnil ve svou děvku, urval její pravomoce, jejím jménem utiskoval zemi a nakonec se prohlásil králem Andoru, který nikdy krále neměl. Jak po tom všem mohla cítit mírnou lítost, že už nikdy neucítí jeho ruce na svém těle? Bylo to šílené. Kdyby nevěděla, že je to nemožné, věřila by, že na ni nějakým způsobem použil jedinou sílu.

Ale Caemlyn že nyní patří al’Thorovi? To mohlo všechno změnit. Jednou se s ním setkala, s vyděšeným venkovským mladíčkem ze západu, který se snažil, seč mohl, aby své královně projevil příslušnou úctu. Byl to však mladíček, který nosil meč se znamením volavky mistra šermíře. A Elaidě byl podezřelý. „Proč ho nazýváš falešným Drakem, Nialle?“ Jestliže on hodlal říkat jménem jí, tak se mohl obejít i bez obyčejného „pána“. „Tearský Kámen padl, jak předpověděla Dračí proroctví. Vždyť samotní vznešení páni Tearu ho prohlásili za Draka Znovuzrozeného.“

Niallův úsměv byl posměšný. „Všude, kde se objevil, byly Aes Sedai. To ony za něj usměrňují, dej na mne. Není nic víc než loutka Věže. Mám přátele na mnoha místech…“ myslel špehy, „a ti mi sdělili, že existují důkazy, že Věž stála taky za Logainem, tím posledním falešným Drakem. Třeba mu to moc stouplo do hlavy, tak ho musely vyřídit.“

„Na to není žádný důkaz.“ Potěšilo ji, že se jí nezachvěl hlas. Slyšela o Logainovi cestou do Amadoru. Byly to však jenom řeči.

Muž pokrčil rameny. „Věř si, čemu chceš, ale já dávám přednost pravdě před hloupými představami. Copak by skutečný Drak Znovuzrozený udělal to, co dělá on? Vznešení páni ho uznali, říkáš? Kolik jich pověsil, než se ostatní poklonili? Nechal Aiely vyloupit Kámen i celý Cairhien. Tvrdí, že Cairhien bude mít nového vládce – kterého jmenuje on – jenže jediná skutečná moc v Cairhienu je on sám. Tvrdí, že Caemlyn bude mít také nového vladaře. Ty jsi mrtvá, víš to? Myslím, že se povídá o urozené paní Dyelin. Sedal na Lvím trůně, používal ho při audiencích, ale asi mu byl příliš malý, protože je vyrobený pro ženy. Vzal si ho jako trofej svého vítězství a do velkého sálu tvého královského paláce si postavil vlastní trůn. Ale všechno mu zase tak dobře nevyšlo. Některé andorské rody si myslí, že tě zabil. Teď, když jsi mrtvá, s tebou soucítí. To, co z Andoru drží, však drží železnou pěstí s pomocí hordy Aielů a rváčů z Hraničních států, které mu zverbovala Věž. Jestli si ovšem myslíš, že tě přivítá zpátky v Caemlynu a vrátí ti trůn…“

Odmlčel se, ale Morgasu jeho slova zasáhla jako krupobití kamenů. Dyelin byla další v pořadí s nárokem na trůn, kdyby Elain zemřela bez nástupkyně. Och, Světlo, Elain! Je stále v bezpečí ve Věži? Zvláštní pomyšlení, že cítila takovou nechuť k Aes Sedai hlavně proto, že na čas ztratily Elain, takže požadovala Elainin návrat, i když od Věže nikdo nic nepožaduje, a přesto teď doufala, že mají její dceru v rukou. Pamatovala si jen na jeden Elainin dopis poté, co se vrátila do Tar Valonu. Napsala další? Tolik z toho, co se stalo, když ji Gaebril držel ve své moci, bylo jako v mlze. Elain musí být určitě v bezpečí. Měla by si taky dělat starosti kvůli Gawynovi a Galadovi – Světlo ví, kde ti jsou – ale Elain byla její dědička. Mír v Andoru závisel na hladkém nástupnictví.

Musela přemýšlet. Vše to do sebe zapadalo, ale to do sebe zapadaly i dobře vytvořené lži, a tenhle muž bude mistrem v umění lhát. Potřebovala fakta. Že v Andoru věří, že je mrtvá, nebylo překvapením. Musela tajně vyklouznout z vlastní říše, aby se vyhnula Gaebrilovi a těm, kteří by ji mohli vydat do jeho rukou či pomstít se za to, co na nich Gaebril napáchal. Jestli kvůli tomu cítili i nějaké sympatie, mohla by jich využít, až vstane z mrtvých. Fakta. „Potřebuju čas na rozmyšlenou,“ sdělila Niallovi.

„Ovšem.“ Vstal z křesla. Měla vstát taky, aby se nad ní netyčil, ale nebyla si jistá, jestli by ji udržely nohy. „Vrátím se za den dva. Mezitím bych byl rád ujištěn o tvém bezpečí. Ailron je tak zabraný do vlastních starostí, že se nedá říct, kdo by mohl proklouznout a snad se ti pokusit ublížit. Dovolil jsem si sem umístit několik dětí. S Ailronovým souhlasem.“

Morgasa vždy slýchala, že bělokabátníci jsou v Amadicii skutečnou silou, a byla si jistá, že právě získala důkaz.

Niall byl při odchodu o maličko formálnější než při příchodu, jeho úklona by mohla patřit jemu rovnému. Tak nebo tak, dával jí na srozuměnou, že nemá na vybranou.

Teprve když odešel, Morgasa vstala, avšak Breana byla přesto rychlejší a ke dveřím se dostala dřív. Než však jedna či druhá žena stačily dveře otevřít, ty se rozlétly a dovnitř vpadl Tallanvor a druzí dva muži.

„Morgaso,“ vydechl Tallanvor a snažil se ji pohltit očima. „Bál jsem se…“

„Bál?“ odsekla opovržlivě. Bylo toho moc. On se prostě nepoučí. „Tak takhle mě chráníš? Takhle by to zvládl i kluk! On mě ale taky hlídal kluk.“

Ještě chvíli na ni upíral ten kouřmý pohled, pak se otočil na patě a protlačil se mezi Baselem a Lamželezem.

Hostinský tam stál a lomil rukama. „Bylo jich aspoň třicet, má královno. Tallanvor by byl bojoval, snažil se zakřičet, varovat tě, ale oni ho praštili jílcem. Ten starý říkal, že ti nechtějí ublížit, ale nepotřebovali než tebe, a kdyby se nás pokusili zabít…“ Zabloudil očima k Lini a Breaně, která si prohlížela Lamželeza od hlavy k patě, aby se ujistila, že není zraněný. Kolohnát měl zřejmě stejné starosti o ni. „Má královno, kdybych si myslel, že něčemu prospějeme… je mi to líto. Zklamal jsem tě.“

„‚Správná medicína vždycky chutná hořce,‘“ zamumlala Lini tiše. „A nejvíc dítěti, které mívá záchvaty mrzutosti a vzteku.“ Aspoň pro jednou to neřekla tak, aby to slyšeli všichni v komnatě.

Měla pravdu. Morgasa to věděla. Tedy až na ty záchvaty. Basel vypadal dost nešťastně, aby setnutí hlavy přivítal. „Ty jsi mě nezklamal, pane Gille. Jednoho dne tě možná požádám, abys za mne položil život, ale jen pokud by z toho mělo vzejít větší dobro. Niall si chtěl jenom promluvit.“ Basel se okamžitě narovnal, ale Morgasa na sobě cítila Liniin pohled. Velmi hořký. „Vyřiď Tallanvorovi, ať za mnou přijde. Chci… chci se mu omluvit za svoje ukvapená slova.“

„Nejlepší způsob, jak se omluvit muži,“ poznamenala Breana, „je zajít s ním do uzavřené části zahrady.“

V Morgase se něco zlomilo. Než si to uvědomila, hodila po té ženě pohár, takže punč vyšplíchl na koberec. „Ven!“ zavřískla. „Všichni okamžitě vypadněte! Můžeš mou omluvu Tallanvorovi vyřídit, pane Gille.“

Breana si klidně setřela punč ze šatů, pak neuspěchaně došla k Lamželezovi a zavěsila se do něj. Basel málem poskakoval, když se je snažil dostat ven.

K Morgasinu překvapení odešla Lini také. Tohle nebyl Liniin způsob. Mnohem víc by se jí podobalo, kdyby zůstala a poučovala svou starou svěřenkyni, jako by jí bylo teprve deset. Morgasa nevěděla, proč to udělala. Přesto málem Lini požádala, ať zůstane. Pak už byli všichni venku a dveře se zavřely – a ona měla na přemýšlení důležitější věci, než aby si dělala starosti, jestli se snad nedotkla Liniiných citů.

Přecházela sem a tam a snažila se přemýšlet. Ailron bude za pomoc vyžadovat obchodní koncese – a možná i tu Niallovu „oběť“. Obchodní koncese mu byla ochotná poskytnout, ale bála se, že Niall by mohl mít pravdu v tom, kolik vojáků jí Ailron může dát. Niallovy požadavky bude jistým způsobem snazší splnit. Nejspíš to bude volný přístup do Andoru pro tolik bělokabátníků, kolik bude chtít. A volnou ruku, aby mohli vymítat temné druhy, které budou nacházet v každém podkroví, štvát davy proti ženám bez přátel, jež obviní z toho, že jsou Aes Sedai, a zabíjet skutečné Aes Sedai. Niall by možná mohl chtít i zákon zakazující usměrňování, zakazující ženám odcházet do Bílé věže.

Vypudit bělokabátníky, jakmile se jednou usadí, bude možné – ale těžké a krvavé, bude však nezbytné je tam vůbec pouštět? Rand al’Thor je Drak Znovuzrozený – tím si byla jistá bez ohledu na to, co tvrdil Niall, tedy skoro jistá – a přesto, pokud věděla, vládnutí státům nebylo součástí Dračích proroctví. Ať Drak Znovuzrozený nebo falešný, Andor prostě mít nemohl. Jenomže jak to má zjistit?

Ozvalo se tiché zaškrábání na dveře. „Dále,“ řekla ostře.

Dveře se pomalu otevřely a dovnitř vstoupil usmívající se mladý muž ve zlatočervené livreji s podnosem v rukou. Na podnose nesl nový džbán s chlazeným vínem. Stříbrná nádoba již byla ojíněná. Morgasa zpola očekávala Tallanvora. Pokud nyní dobře viděla, stál na chodbě na stráži Lamželezo sám. Tedy spíš se opíral o stěnu jako hospodský vyhazovač. Morgasa mladíkovi pokynula, ať položí podnos na stůl.

Rozzlobeně – Tallanvor měl přijít, měl přijít! – začala opět přecházet sem a tam. Basel a Lamželezo možná v nejbližší vesnici slyšeli nějaké řeči, ale to budou jen řeči, které docela dobře mohl rozšířit sám Niall. Totéž platilo pro palácové služebnictvo.

„Má královno. Smím promluvit, má královno?“

Morgasa se ohromeně otočila. Ten přízvuk byl andorský. Mladý muž klečel a jeho úsměv přecházel z nejistého v domýšlivý a zase zpátky. Byl by vypadal dobře nebýt zlomeného a špatně srovnaného nosu. Na Lamželezovi vypadal přeražený nos drsně, i když zpustle, ale tenhle jinoch působil, jako kdyby zakopl a rozbil si nos při pádu.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět. „Jak ses sem dostal?“

„Já jsem Paitr Konel, má královno. Z Trhového Šeranu. V Andoru?“ dodal tázavě, jako kdyby si to nemusela uvědomit. Morgasa mu netrpělivě kývla, ať přistoupí blíž. „Přišel jsem do Amadoru se strýčkem Jenem. On je kupec ze Čtverkrálí a myslel si, že tu zřejmě najde nějaké tarabonské barvy na látky. Jsou drahé, když jsou v Tarabonu ty zmatky, ale on si myslel, že by tady mohly být levnější…“ Morgasa stiskla rty a on ze sebe začal slova doslova chrlit. „Doslechli jsme se o tobě, má královno, že jsi tady v paláci, a při tom, jaké platí v Amadicii zákony, a když ses cvičila v Bílé věži a tak, mysleli jsme si, že bychom ti mohli pomoct…“ Ztěžka polkl a dokončil se zadrhnutím. „Pomoct utéct.“

„A ty jsi připravený mi pomoct… utéct?“ Nebyl to nejlepší plán, ale vždycky mohla ujet na sever do Ghealdanu. Jak se bude Tallanvor nafukovat. Ne, nebude, a tím to bude ještě horší.

Paitr ale nešťastně zavrtěl hlavou. „Strýček Jen měl plán, ale teď jsou po celém paláci bělokabátníci. Nevěděl jsem, co jiného mám dělat, takže jsem přišel za tebou, jak mi řekl. On vymyslí něco jiného, má královno. Je mazaný.“

„Tím jsem si jistá,“ zamumlala Morgasa. Takže Ghealdan byl zase nedosažitelný. „Jak dlouho jste pryč z Andoru? Měsíc? Dva?“ Kývl. „Takže vlastně nevíte, co se v Caemlynu děje.“ Morgasa si povzdechla.

Mladý muž si olízl pomalu rty. „Já… bydlíme u jednoho muže v Amadoru, co má holuby. Je to kupec. Dostává zprávy téměř odevšad. Z Caemlynu taky. Ale co jsem slyšel, tak to jsou všechno špatné zprávy, má královno. Může to den dva trvat, ale strýček přijde s něčím jiným. Jenom jsem ti chtěl říct, že pomoc je nablízku.“

No, to být mohla. Závod mezi Pedronem Niallem a strýčkem tohohle Paitra, Jenem. Morgasa si přála, aby tak jistě nevěděla, na koho si má vsadit. „Mezitím mi můžeš povědět, jak špatné je to v Caemlynu.“

„Má královno, já ti jen měl říct o té pomoci. Strýček se bude zlobit, jestli zůstanu…“

„Já jsem tvoje královna, Paitre,“ prohlásila Morgasa velmi důrazně, „a taky strýčka Jena. Nebude mu vadit, když mi odpovíš na několik otázek.“ Paitr vypadal, že by chtěl utéct, ale ona se usadila v křesle a začala vyhrabávat pravdu.

Pedron Niall se cítil docela dobře, když sesedal na hlavním nádvoří Pevnosti Světla a házel otěže podkonímu. Morgasu měl hezky v hrsti a nemusel ani jedinkrát zalhat. Pedron Niall nerad lhal. Všechno to byl jen jeho vlastní výklad událostí, ale byl si tím jistý. Rand al’Thor je falešný Drak a nástroj Věže. Svět je plný hlupáků, kteří nedokážou myslet. Poslední bitva nebude nějaký titánský zápas mezi Temným a Drakem Znovuzrozeným, pouhým člověkem. Stvořitel už dávno lidstvo opustil a zanechal jeho vlastním nápadům. Ne, až přijde Tarmon Gai’don, bude to jako za trollockých válek před dvěma tisíci lety a dřív, kdy se z Velké Morny vyhrnuly hordy trolloků a dalších zplozenců Stínu a málem utopily lidstvo v moři krve. Niall nehodlal dopustit, aby tomu lidstvo čelilo rozdělené a nepřipravené.

Cestou kamennými chodbami pevnosti ho provázely jako vlna úklony dětí až do jeho soukromé přijímací komnaty. V předpokoji sekretář Balwer, muž s vyzáblým a ztrhaným obličejem, vyskočil na nohy a chvatně mu přeříkával, které dokumenty čekají na podpis velícího kapitána, ale Niall soustředil pozornost na vysokého muže, jenž se klidně zvedl z křesla u stěny. Na plášti měl za zlatým sluncem karmínovou pastýřskou hůl a pod ní tři zlaté uzly hodnosti.

Jaichim Carridin, tazatel ruky Světla, vypadal právě tak tvrdě, jak tvrdý byl, ale teď měl na spáncích víc šedin, než když ho Niall viděl naposledy. V tmavých, zapadlých očích měl jakýsi ustaraný nádech, a nebylo divu. Poslední dvě výpravy, které dostal za úkol, skončily katastrofou. To nebylo právě šťastné pro muže, který usiloval o to stát se jednoho dne hlavním tazatelem, a možná dokonce velícím kapitánem.

Niall hodil plášť Balwerovi a kývl na Carridina, ať ho následuje do přijímací komnaty, kde na stěnách obložených tmavým deštěním visely zajaté bojové zástavy a praporce starých nepřátel a do podlahy byl zasazený velký sluneční kotouč, v němž bylo dost zlata, aby většina lidí kulila oči. Jinak to byla prostá, vojácká místnost, odraz samotného Nialla. Niall se usadil do křesla s vysokým opěradlem, dobře vyrobeného, ale nezdobeného. V protějších stěnách byly dva úplně stejné obrovské krby, nyní studené a vymetené, přestože v nich v tuto roční dobu měl burácet oheň. Dostatečný důkaz, že se Poslední bitva blíží. Carridin se hluboce uklonil a poklekl na slunečním kotouči, koleny a nohama za dlouhá staletí pěkně ohlazeném.

„Uvažoval jsi o tom, proč jsem tě sem zavolal, Carridine?“ Po Almothské pláni a Falme, nebo po Tančiku by se mu nebylo lze divit, kdyby si myslel, že bude zatčen. Ale jestli něco takového předpokládal, v hlase se mu neobjevila ani stopa nejistoty. Jako obvykle prostě nemohl nedat najevo, že ví víc než ostatní. Rozhodně víc, než by měl.

„Kvůli Aes Sedai v Altaře, můj pane velící kapitáne. Příležitost smést polovinu těch tarvalonských čarodějnic máme přímo u nosu.“ Přeháněl. V Salidaru jich byla tak třetina, ale ne víc.

„A uvažoval jsi o tom nahlas, mezi svými přáteli?“ Niall pochyboval, že Carridin nějaké má, ale byli zde muži, s nimiž pil. V poslední době ti, s nimiž se zpíjel pod obraz. Ten muž však měl jisté schopnosti, užitečné schopnosti.

„Ne, můj pane velící kapitáne. Nejsem přece padlý na hlavu.“

„Dobrá,“ pravil Niall. „Protože ty se k tomuhle Salidaru ani nepřiblížíš, a ani žádné jiné z dětí.“ Nebyl si jistý, jestli se Carridinovi tváří mihla úleva. Pokud ano, tak to nebylo obvyklé, protože dosud nikdy nedal najevo nedostatek odvahy. A úleva rozhodně neodpovídala tomu, co odpověděl.

„Ale ony jsou přímo zralé k utržení, čekají na to. Tohle je důkaz, že ty řeči jsou pravdivé, Věž je rozdělená. Můžeme zničit tuhle bandu, aniž by ta druhá hnula prstem. Věž bychom mohli oslabit natolik, že padne.“

„Myslíš?“ utrousil Niall suše. Propletl si prsty na břiše a mluvil mírným tónem. Tazatelé – ruka tímto jménem opovrhovala, ale dokonce i on ho používal – tazatelé nikdy neviděli nic, co se jim nestrčilo pod nos. „Dokonce i Věž může těžko otevřeně podporovat falešného Draka al’Thora. Co kdyby se obrátil proti ní, jako to udělal Logain? Ale skupina vzbouřenkyň? Můžou ho podporovat, a Bílá věž má ruce čisté, ať se stane cokoliv.“ Byl si jistý, že to tak je. Pokud ne, existovaly způsoby, jak využít skutečný rozkol k dalšímu oslabení Věže, byl si však jistý, že má pravdu. „V každém případě záleží na tom, co vidí svět. Nedovolím, aby spatřil pouze zápas mezi dětmi a Věží.“ Ne, dokud svět neuvidí Věž takovou, jaká je, hnízdo temných družek zaplétajících se se silami, jichž se lidstvo nemělo dotknout, se sílou, která způsobila Rozbití světa. „Teď je to zápas světa proti falešnému Drakovi al’Thorovi.“

„Takže jestli nemám jet do Altary, můj velící pane kapitáne, jak znějí mé rozkazy?“

Niall se s povzdechem opřel. Náhle se cítil velmi unavený. Cítil všechna svá léta i víc. „Ach, ty pojedeš do Altary, Carridine.“

Jméno a tvář Randa al’Thora znal již od doby krátce po údajném vpádu ze zámoří do Falme. Byl to však úklad Aes Sedai, který stál děti tisíc mužů a po němž se začaly do Tarabonu a Arad Domanu šířit Dračí spřísahanci a chaos. Věděl, co je al’Thor zač, a věřil, že ho dokáže využít jako ostruhu, aby s jeho pomocí sjednotil státy. Jakmile budou spojené a pod jeho vedením, zbaví se al’Thora a připraví se na hordy trolloků. Vyslal emisary k vládcům všech zemí, aby je upozornil na nebezpečí. Jenže al’Thor se pohyboval tak rychle, že tomu ještě ani v tomto okamžiku nedokázal uvěřit. Niall chtěl nechat vzteklého lva potulovat se ulicemi dost dlouho, aby každého vyděsil, ale ze lva se stal obr pohybující se jako blesk.

Všechno však ještě nebylo úplně ztraceno. Musel si to stále připomínat. Před více než tisícem let se Guair Amalasan prohlásil Drakem Znovuzrozeným. Byl to falešný Drak, který mohl usměrňovat. Amalasan dobyl větší území, než teď držel al’Thor, dokud se mu nepostavil mladý král jménem Artuš Paendrag Tanreall a nezačal vlastní vzestup a budování říše. Niall se nepovažoval za dalšího Artuše Jestřábí křídlo, ale byl tím, koho svět právě měl. Nevzdá se, dokud bude živ.

Již začal bojovat proti rostoucí al’Thorově síle. Kromě emisarů k vládcům poslal muže do Tarabonu a Arad Domanu. Pár mužů, kteří měli vyhledat správné uši a do nich našeptávat, že všechny potíže lze dávat za vinu Dračím spřísahancům, těm hlupákům a temným druhům, kteří se hlásí k al’Thorovi. A Bílé věži. Z Tarabonu již vzešly řeči o tom, že do bojů jsou zapletené Aes Sedai, řeči pro lidi připravené slyšet pravdu. Teď nastal čas spustit další část nového plánu, ukázat váhavcům, na kterou stranu se postavit. Čas. Měl tak málo času. Přesto se však usmál. Někteří lidé, nyní byli mrtví, kdysi říkali: „Když se Niall usmívá, jde ti po krku.“

„Altara a Murandy,“ sdělil Carridinovi, „brzy budou trpět morem Dračích spřísahanců.“

Komnata vypadala jako zámecký sál – byl tu klenutý štukový strop, na podlaze z bílých dlaždic krásné tkané koberce a složitě vyřezávané deštění na stěnách – ačkoliv byla daleko od jakéhokoliv paláce. Vlastně toto místo bylo daleko odkudkoliv, bráno jakýmkoliv způsobem, jemuž by většina lidí rozuměla. Mesaaniny šedočervené hedvábné šaty šustily, jak přecházela kolem lapisem vykládaného stolku a bavila se skládáním slonovinových dominových kostek do složité věže, kde každé poschodí bylo větší než to pod ním. Pyšnila se, že to dokáže pouze se znalostí tlaku a páky, nebyla v tom ani nitka jediné síly. Uměla postavit věž o devíti poschodích.

Popravdě řečeno, víc než se bavit se chtěla vyhnout rozhovoru se svou společnicí. Semirhage seděla v křesle s vysokým opěradlem pokrytým červeným čalounem a vyšívala; její dlouhé štíhlé prsty obratně dělaly maličké stehy, vytvářející složitý vzor z maličkých kvítků. Vždy bylo překvapivé, že tahle žena má ráda tak… obyčejnou… činnost. Její černé šaty tvořily s křeslem ostrý protiklad. Dokonce ani Demandred se neodvážil říci Semirhage do očí, že nosí černou tak často, protože Lanfear nosí bílou.

Potisící se Mesaana pokusila přijít na to, proč se v přítomnosti druhé ženy cítí tak nepříjemně. Znala svou sílu i slabá místa, s jedinou silou i jinak. Ve většině bodů se Semirhage vyrovnala, a pokud ne, mohla použít vlastní síly proti jejím slabostem. Tím to nebylo. Semirhage se těšila z krutosti, měla čirou radost z působení bolesti, jenže to rozhodně nebyl problém. Mesaana uměla být v případě nutnosti taky krutá a nezáleželo jí na tom, co dělá Semirhage jiným. Musel existovat nějaký důvod, jenomže ona na něj nedokázala přijít.

Podrážděně položila další kostku a věž se s třeskotem zřítila – kousky slonoviny se rozletěly po podlaze. Mesaana mlaskla, pak se otočila od stolu a zkřížila ruce na prsou. „Kde je Demandred? Uplynulo sedmnáct dní od chvíle, co odešel do Šajol Ghúlu, ale čekal až doteď, než nás o tom zpravil, a pak se neobjeví.“ Za tu dobu byla v Jámě smrti sama již dvakrát, prodělala děsivou cestu, při níž se jí o vlasy otíraly kamenné tesáky. A nenašla nic, jen toho zvláštního, příliš vysokého myrddraala, který odmítal hovořit. Byl tam i Vrt, samozřejmě, jenže Veliký pán neodpovídal. Ani jednou se příliš nezdržela. Myslela si o sobě, že se již ničeho nebojí, přinejmenším toho půlčlověčího pohledu ne, ale myrddraal ji dvakrát beze slova, jen tím svým bezokým pohledem, zahnal pryč zrychleným krokem, který se jen díky železnému sebeovládání nezměnil v útěk. Pokud by usměrňování na tom místě neznamenalo jistou smrt, byla by půlčlověka zničila, nebo aspoň vycestovala z Jámy. „Kde je?“

Semirhage zvedla zrak od vyšívání, její tmavé oči v hladké tváři ani nemrkly, pak odložila výšivku a půvabně vstala. „Přijde, až přijde,“ pronesla chladně. Byla vždycky chladná, stejně jako byla vždycky půvabná. „Jestli nechceš čekat, tak běž.“

Mesaana se bezděčně nadzvedla na špičky, přesto musela zvednout hlavu. Semirhage byla vyšší než většina mužů, měla však tak dokonalé proporce, že si to ostatní neuvědomili, dokud nestála přímo před nimi a neshlížela na ně. „Jít? Já nepůjdu. A on může…“

Samozřejmě je nic dopředu nevarovalo. Tak tomu bylo vždycky, když usměrňoval muž. Ve vzduchu se objevila jasná svislá čára a pak se rozšířila, jak se průchod otočil na bok a otevřel se natolik, aby mohl Demandred projít. Oběma se lehce uklonil. Dnes byl celý v šedém, s úzkou světlou krajkou kolem krku. Snadno se přizpůsobil módě a látkám tohoto věku.

Profil s orlím nosem měl docela hezký, přesto mu něco scházelo, aby se při pohledu na něj srdce každé ženy rozbušilo rychleji. Jistým způsobem „téměř“ a „ne tak docela“ byla historie Demandredova života. Měl tu smůlu, že se narodil den po Luisi Therinu Telamonovi, jenž se měl stát Drakem. A Barid Bel Medar, jak se tehdy jmenoval, trávil léta tím, že dosahoval téměř stejných úspěchů jako Luis Therin, ale nikdy nedosáhl tak docela jeho slávy. Bez Luise Therina by z něj byl nejslavnější muž jeho věku. Kdyby byli vyvolili jeho, aby stanul v čele, místo toho druhého, jehož považoval za intelektuálně na nižší úrovni, než byl on sám, toho přehnaně opatrného hlupáka, jemuž se až příliš často dařilo vyškrábat nějaké to štěstí, stál by dnes tady? Tak tohle byla jalová úvaha, ačkoliv ji nenapadla poprvé. Ne, důležité bylo, že Demandred Drakem opovrhoval, a nyní, když se Drak znovu zrodil, přenesl své opovržení v nezmenšené míře na nové vtělení.

„Proč…?“

Demandred zvedl ruku. „Počkejme, až zde budou všichni, Mesaano. Nebudu se muset opakovat.“

Ucítila první splétání saidaru chviličku předtím, než se objevila zářící čára a změnila se v průchod. Vstoupila Graendal – pro jednou ji nedoprovázeli žádní spoře odění sloužící – a otvor nechala zmizet stejně rychle jako Demandred. Byla to kyprá žena se složitě natočenými rudozlatými vlasy. Někde se jí dokonce podařilo najít streith pro své šaty s vysokým límcem. Zrcadlíc její náladu, látka připomínala průsvitnou mlhu. Mesaanu občas napadlo, jestli si Graendal skutečně všímá i něčeho jiného než svého osobního potěšení.

„Říkala jsem si, jestli tady budete,“ prohodila lehce nově příchozí. „Vy tři jste byli tak tajnůstkářští.“ Vesele a trochu hloupě se zasmála. Ne, byla by ošklivá chyba měřit Graendal podle toho, co bylo vidět na povrchu. Většina těch, kteří ji považovali za hloupou husičku, už byla dávno mrtvá, oběti ženy, již přehlíželi.

„Přijde i Sammael?“ zeptal se Demandred.

Graendal pouze přezíravě mávla rukou plnou prstenů. „Ach, on vám nevěří. Myslím, že už nevěří ani sám sobě.“ Streith ztmavl. Mlha ji nyní halila. „Sbírá nyní vojsko v Illianu a stýská si kvůli tomu, že nemá ve výzbroji žádná šoková kopí. A když nedělá tohle, pátrá po nějakých použitelných angrialech a sa’angrialech. Něčem dost silném, samozřejmě.“

Všichni se podívali na Mesaanu a ta se zhluboka nadechla. Každý z nich by dal – no, skoro cokoliv za použitelný angrial nebo sa’angrial. Každý z nich byl sice silnější než kterékoliv ze zpola cvičených děcek, co si dneska říkala Aes Sedai, ale dostatečný počet těch zpola cvičených děcek, propojených dohromady, by je mohl rozdrtit všechny. Až na to, samozřejmě, že dnešní Aes Sedai již nevěděly, jak na to, a v každém případě k tomu neměly prostředky. Pokud mělo dojít k propojení více než třinácti žen, byl k tomu potřeba muž, nad sedmadvacet víc než jeden. Popravdě řečeno, tyhle holky – nejstarší z nich jí připadaly jako malé holčičky, neboť sama žila déle než tři sta let kromě času, kdy byla zavřená ve Vrtu, a to byla považována teprve za ženu středních let – tyhle holky nepředstavovaly žádné skutečné nebezpečí, jenomže to nezmenšovalo touhu každého z přítomných po angrialu nebo po ještě mocnějším sa’angrialu. S těmito pozůstatky z jejich vlastního času by mohli usměrnit takové množství síly, které by je jinak spálilo na prach. Každý z nich by pro takovou kořist riskoval hodně. Ne však všechno. Ne, aniž by to bylo skutečně nezbytné. Nicméně to nijak nezmenšovalo touhu.

Mesaana mimoděk upadla do poučovacího tónu. „Bílá věž teď má v pokladnicích stráže a ochrany, venku i uvnitř, a navíc všechno čtyřikrát denně přepočítávají. Velká sbírka v Tearském Kameni je také strážená, je tam taková hnusná věc, co by mě byla chytila, kdybych se snažila projít nebo ji rozvázat. Nemyslím, že to dokáže rozvázat někdo jiný než ten, kdo to utkal, a do té doby je to past pro každou ženu, která může usměrňovat.“

„Zaprášená skládka neužitečného haraburdí, jak jsem slyšel,“ prohlásil přezíravě Demandred. „Tairenové posbírali každý krám, o kterém se jen povídalo, že má něco společného s jedinou silou.“

Mesaana tušila, že podkladem nejsou jenom řeči z doslechu. Tušila i to, že kolem velké sbírky je utkána past na muže, jinak by měl Demandred svůj sa’angrial a už dávno by po Randu al’Thorovi skočil. „Nepochybně jsou nějaké v Cairhienu a Rhuideanu, ale i kdybys tam nenarazil přímo na al’Thora, je tam plno žen, které dokážou usměrňovat.“

„Nevědomé holky,“ odfrkla si Graendal.

„Když ti do zad vrazí nůž nějaká holka z kuchyně,“ poznamenala chladně Semirhage, „jsi snad míň mrtvá, než když v Qualu padneš v souboji ša’je?“

Mesaana kývla. „Takže zbývá to, co je případně pohřbené pod starými troskami či zapomenuté v podkroví. Jestli chcete spoléhat na to, že něco najdete náhodou, prosím. Já tedy ne. Pokud ovšem někdo neví, kde se nachází stázová komora?“ Poslední slova zněla dost suše. Stázové komory by měly Rozbití světa přežít, ale po velkém zemětřesení nejspíš skončily na dně oceánu nebo pohřbené pod horami. Ze světa, který znali, zůstalo málo, jen pár jmen a pověstí.

Graendalin úsměv byl jako cukrkandl. „Vždycky jsem si myslela, že by ses měla stát učitelkou. Ach. Promiň. Zapomněla jsem.“

Mesaaně úplně potemněla tvář. Její cesta k Velikému pánu začala, když jí před všemi těmi lety upřeli místo v Collam Daan. Nehodí se pro výzkum, to jí řekli, ale pořád směla učit. A ona učila, dokud nepřišla na to, jak jim všem dát za vyučenou.

„Pořád čekám na to, až uslyším, co řekl Veliký pán,“ zamumlala Semirhage.

„Ano. Máme zabít al’Thora?“ Mesaana si uvědomila, že si oběma rukama tiskne suknice, a hned je pustila. Zvláštní. Nikdy nikomu nedovolila, aby se jí dostal pod kůži. „Jestli půjde všechno dobře, tak za dva, nejdéle tři měsíce bude tam, kde na něj bez námahy dosáhnu, a bezmocný.“

„Kde na něj bez námahy dosáhneš?“ Graendal tázavě pozvedla obočí. „Kde sis zařídila doupě? To je jedno. Jakkoliv je prostoduchý, je to v poslední době ten nejlepší plán.“

Demandred však pořád jen mlčel, stál tam a prohlížel si je. Ne, ne Graendal. Semirhage a ji. A když promluvil, hovořil zpola k sobě a jen zpola k nim. „Když si pomyslím, kde jste se vy dvě usadily, tak přemýšlím. Kolik toho Veliký pán věděl a jak dlouho? Kolik z toho, co se stalo, byl celou dobu jeho záměr?“ Na to neexistovala odpověď. Nakonec dodal: „Chcete vědět, co mi Veliký pán řekl? No dobrá. Ale zůstane to jen mezi námi, nikomu jinému ani slovo. Jelikož se Sammael rozhodl zůstat stranou, nedozví se nic. A ostatní taky ne, ať živí, nebo mrtví. První část poselství Velikého pána je prostá. Ať vládne Pán chaosu. Jeho slova, přesně.“ Zvedl koutky, což bylo nejblíž úsměvu z toho, co u něj kdy Mesaana viděla. Pak jim dopověděl zbytek.

Mesaana si uvědomila, že se třese, a nevěděla, jestli strachem, či vzrušením. Mohlo by to fungovat. Mohlo by jim to dát všechno. Chtělo to ale i značnou dávku štěstí, a hazardní hra ji vyváděla z míry. Demandred byl hazardní hráč. V jedné věci měl ale pravdu. Luis Therin si razil své štěstí, jako mincovna razí mince. Podle jejího názoru to zatím vypadalo tak, že Rand al’Thor dělá totéž.

Pokud… pokud neměl Veliký pán ještě jiný plán než ten, který jim vyjevil. A to ji děsilo víc než všechny ostatní možnosti.

V zrcadle ve zlaceném rámu se odrážela celá místnost, znepokojivé vzory mozaiky na stěnách, zlacený nábytek, drahé koberce, další zrcadla i nástěnné koberce. Zámecký sál bez oken – a dveří. V zrcadle se odrážela žena v krvavě rudých šatech, přecházející sem a tam. Její překrásná tvář byla směsí vzteku a nevíry. Spíš tedy nevíry. Zrcadlo odráželo i jeho tvář, a ta ho zajímala mnohem víc než žena. Nemohl si pomoct, a snad posté se dotkl nosu, rtů a tváří, aby se ujistil, že jsou skutečné. Jeho obličej nebyl zrovna mladý, ale rozhodně byl mladší než tvář, kterou nosil od prvního probuzení z dlouhého spánku se všemi jeho nekonečnými nočními můrami. Byla to obyčejná tvář, a on vždycky obyčejnost nenáviděl. Rozpoznal zvuk, který se mu začínal rodit v hrdle, byl to počínající smích, hihňání, a potlačil ho. Není šílený. Přese všechno není šílený.

Během druhého, mnohem děsivějšího spánku, než se probudil s touto tváří a tělem, mu dali jméno. Osan’gar. Toto jméno mu dal hlas, který znal, a neopovažoval se neuposlechnout. Jeho staré jméno, dané v opovržení a přijaté s pýchou, bylo pryč navždy. Hlas jeho pána promluvil a učinil vše skutkem. Žena byla Aran’gar, tím, kým bývala, již nebyla více.

Dost zajímavý výběr, tato jména. Osan’gar a Aran’gar byly levá a pravá dýka při způsobu souboje oblíbeného v časném období dlouhých příprav ode dne, kdy byl vytvořen Vrt, do skutečného začátku války jediné síly. Vzpomínky měl muž útržkovité – příliš toho během dlouhého spánku ztratil – ale na tohle si vzpomínal. Obliba trvala jen krátce, protože téměř vždy zemřeli oba duelanti. Čepele dýk totiž byly pokryté pomalu působícím jedem.

Něco se v zrcadle zamihotalo a on se obrátil, ale ne příliš rychle. Musel si připomenout, kdo je, a zajistit, aby si to zapamatovali i ostatní. Pořád tu nebyly žádné dveře, ale v místnosti teď s nimi pobýval myrddraal. Na tomto místě nebylo ani na jedné z těch věcí nic zvláštního, jen snad jediné, totiž že myrddraal byl vyšší než všichni, které kdy Osan’gar viděl.

Dával si na čas, nechával půlčlověka čekat, než ho vezme na vědomí, ale než mohl otevřít ústa, vyjela Aran’gar: „Proč mi tohle udělali? Proč mě vložili do tohohle těla? Proč?“ Poslední slovo už skoro ječela.

Osan’gar by si byl pomyslel, že se myrddraalovy bezkrevné rty zvlnily v úsměvu, jenže to bylo nemožné, tady i kdekoliv jinde. Dokonce i trolloci měli smysl pro humor, byť ohavný a surový, ale ne myrddraalové. „Oba jste dostali to nejlepší, co se dalo v Hraničních státech najít.“ Jeho hlas připomínal zmiji plazící se suchou trávou. „Je to dobré tělo, silné a zdravé. A určitě lepší než ta druhá možnost.“

Obojí byla pravda. Bylo to dobré tělo, za starých časů by se bylo hodilo i pro tanečnici daien, jak bylo štíhlé a svěží, s ladícím slonovinovým oválem obličeje se zelenýma očima, lemovaným hustými a lesklými černými vlasy. A cokoliv bylo lepší než ta druhá možnost.

Aran’gar to tak možná neviděla. Krásnou tvář měla zrůzněnou hněvem. Chystala se udělat něco nepředloženého. Osan’gar to věděl. V tomto byl odjakživa problém. Lanfear ve srovnání s ní vypadala opatrná. Osan’gar sáhl pro saidín. Usměrňování mohlo být na tomto místě nebezpečné, ale méně než dovolit jí udělat něco skutečně hloupého. Natáhl se pro saidín – a nenašel nic. Nebyl odstíněný, to by byl cítil, a věděl, jak štít obejít nebo rozbít. Šokem na místě zkameněl.

Ne tak Aran’gar. Zřejmě učinila stejný objev, ale ji ovlivnil jinak. Zavřískla jako kočka a vrhla se na myrddraala s nehty jako drápy.

Byl to ovšem marný útok. Myrddraal se dokonce ani nepohnul z místa – nedbale ji chytil za hrdlo a v natažené ruce ji zvedl ze země. Vřískot se změnil v chrčení a žena oběma rukama popadla myrddraala za zápěstí. Jak mu tak visela v sevření, otočil půlčlověk bezoký pohled na Osan’gara. „Nebyl jsi odříznut, ale nezačneš usměrňovat, dokud ti nebude řečeno, že smíš. A nikdy mě nenapadneš. Jsem Šaidar Haran.“

Osan’gar se snažil polknout, ale vyprahlo mu v ústech. Tenhle tvor určitě nemá nic společného s tím, co se mu stalo. Myrddraalové měli jistou moc, ale ne takovou. Tento myrddraal však věděl. Osan’gar neměl půllidi nikdy rád. Pomáhal vytvářet trolloky spojením lidského a zvířecího chovného materiálu – byl na to pyšný, na schopnosti, jež to vyžadovalo, i těžkosti, jež bylo třeba překonat – ale tihle zvrácení potomci, kteří se občas objevili, ho i za nejlepších okolností vyváděli z míry.

Šaidar Haran obrátil pozornost zpátky k ženě, která se mu zmítala v pěsti. Tvář jí již začínala nachovět a chabě kopala nohama. „Přizpůsobíš se. Tělo ohýbá duši, ale mysl ohýbá tělo. Už se přizpůsobuješ. Brzy to bude, jako bys nikdy neměla jiné tělo. Nebo můžeš odmítnout. Pak tvé místo zaujme někdo jiný a ty budeš předána… mým bratřím, tak jak jsi, odstíněná.“ Tenké rty se znovu zvlnily. „V Hraničních státech postrádají svou oblíbenou zábavu.“

„Nemůže mluvit,“ ozval se Osan’gar. „Zabíjíš ji! Copak nevíš, kdo jsme? Postav ji, půlčlověče! Poslechni mě!“ Ten tvor přece musí poslechnout jednoho z Vyvolených.

Ale myrddraal jen dlouho klidně studoval Aran’gařinu temnějící tvář, než ji postavil na koberec a uvolnil sevření. „Já poslouchám Velikého pána. Nikoho jiného.“ Ona mu ochable visela na ruce, potácela se, kašlala a lapala po dechu. Nebýt jeho ruky, byla by zcela jistě upadla na podlahu. „Podvolíš se vůli Velikého pána?“ Nebyla to žádost, jenom povinná otázka pronesená tím chraplavým hlasem.

„Já… ano,“ vypravila ze sebe chrčivě a Šaidar Haran ji pustil.

Zapotácela se a mnula si hrdlo. Osan’gar k ní přistoupil, aby jí pomohl, ale ona se na něj výhružně podívala a zahrozila mu pěstí, než se jí stačil dotknout. Osan’gar couvl s pozvednutýma rukama. Tohle bylo nepřátelství, které nepotřeboval. Bylo to ale skvělé tělo a skvělý vtip. On se vždycky pyšnil smyslem pro humor, tenhle však byl vskutku vynikající.

„Copak necítíte žádný vděk?“ zeptal se myrddraal. „Byli jste mrtví a teď jste živí. Pomyslete na Rahvina, jehož duši již nelze zachránit, je mimo čas. Máte příležitost znovu sloužit Velikému pánu a oprostit se od svých chyb.“

Osan’gar ho spěšně ujistil, že je vděčný a nechce nic než sloužit a získat rozhřešení. Rahvin mrtvý? Co se stalo? Nezáleželo na tom. O jednoho Vyvoleného míň znamenalo větší šanci na skutečnou moc, až bude Veliký pán volný. Bylo sice drsné ponižovat se před tvorem, o němž bylo možné říct, že je stejně jeho výtvorem jako trolloci, jenže on si až příliš dobře vzpomínal na smrt. Plazil by se i před červem, jenom aby se tomu znovu vyhnul. Všiml si, že Aran’gar nebyla přes všechen hněv v očích o nic pomalejší. Očividně si vzpomínala také.

„Tudíž je čas, abyste opět vyšli do světa sloužit Velikému pánu,“ pravil Šaidar Haran. „Nikdo kromě mě a Velikého pána neví, že žijete. Pokud uspějete, budete žít věčně a budete pozvednuti nad ostatní. Jestli zklamete… ale vy nezklamete, že ne?“ Tehdy se půlčlověk usmál. Bylo to jako dívat se na usmívající se smrt.

Kapitola 1

Lev na kopci

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají za sebou vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývají třetím, věkem, který má teprve nastat, věkem dávno minulým, se v kopcích, pokrytých uschlými keři, kdesi v Cairhienu, zvedl vítr. Tento vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátků ani konců. Byl to však nějaký začátek.

Na západ ten vítr vál, přes opuštěné vesnice a statky. Z mnoha domů však zbývala jenom hromada ohořelých trámů. Cairhien rozvrátila válka, válka s cizinci a občanská válka, vpád cizích válečníků a chaos, a také v této chvíli, kdy již bylo po všem, kdy bylo prozatím po všem, zůstala pouze hrstka lidí, kteří se mohli vrátit do svých domovů. Ve větru nebyla ani stopa vlhkosti a slunce se snažilo vysát i to málo, co ještě zbylo v zemi. Tam, kde malé městečko Maerone stálo naproti většímu Aringillu na druhém břehu Erinin, se vítr dostal do Andoru. Obě města se doslova pekla, a i když víc modliteb za déšť stoupalo z Aringillu, kde byli uvnitř hradeb nacpaní uprchlíci z Cairhienu jako malé ryby v koši, dokonce i vojáci kolem Maerone volali Stvořitele, někdy ovšem opile, jindy zaníceně. Zima už měla dávno vysílat svá chapadla, již dávno měl napadat první sníh, a ti, kteří se tu potili, se báli důvodu, proč tomu tak není, i když svoje obavy se nahlas odvážil vyslovit málokdo.

Na západ ten vítr vál, rozhoupal suchem svraštělé listí na stromech, rozvlnil hladiny vysychajících potůčků tekoucích mezi spečeným bahnem. V Andoru žádné vypálené trosky nebyly, ale vesničané znepokojeně vzhlíželi ke slunci a sedláci se snažili nedívat na pole, na nichž se nezelenaly žádné ozimy. Pořád dál na západ, až se vítr dostal do Caemlynu a zvedl dva praporce nad královským palácem, stojícím v srdci ogiery zbudovaného Vnitřního Města. Jeden praporec byl rudý jako krev a na něm byl vlnovkou rozdělený kotouč, jehož jedna polovina byla bílá a druhá černá, stejně temná, jako byla bílá zářivá. Druhý praporec protínal oblohu jasnou bělí. Figura na něm – jakýsi zvláštní, zlatohřívý, čtyřnohý had s očima barvy slunce a šarlatovozlatými šupinami – jako by jela na větru. Byla otázka, který z těch dvou kusů látky vyvolává větší strach. Občas se vedle strachu objevovala stejně silná naděje. Naděje na spasení a strach ze zničení, pocházející ze stejného zdroje.

Mnozí lidé tvrdili, že Caemlyn je druhé nejkrásnější město na světě, a nejen Andořané, kteří ho často uváděli na prvním místě i před samotným Tar Valonem. Mohutnou vnější hradbu ze šedého kamene protkaného stříbrnými a bílými žilkami přerušovaly vysoké kulaté věže a za ní se zvedaly ještě vyšší věže a v nemilosrdném slunci se leskly zlaté a bílé kupole. Město se zvedalo na kopcích ke starobylému Vnitřnímu Městu, obklopenému zářivě bílou hradbou, s vlastními věžemi a kupolemi, purpurovými, bílými a zlatými, pokryté třpytivými kachlemi mozaik, které shlíželo na Nové Město, jež samo bylo staré hodně přes dva tisíce let.

Jako bylo Vnitřní Město srdcem Caemlynu, a víc než jen proto, že stálo uprostřed, královský palác byl srdcem Vnitřního Města. Palác jako by se vyloupl přímo z kejklířova příběhu; měl sněhobílé štíhlé věžičky a zlaté kupole a kružby připomínající krajku. Byl srdcem, které bušilo ve stínu těch dvou praporců.

Rand, svlečený do pasu, právě v této chvíli obratně balancoval na špičkách a to, že je na nádvoří paláce s bílou dlažbou, nevnímal o nic víc než diváky v sloupořadí kolem. Pot mu připlácl vlasy k hlavě a stékal mu po hrudi. Zpola zahojená jizva na boku bolela, ale on to odmítal vzít na vědomí. Po předloktích se mu ovíjely postavy podobné té na bílém praporci nahoře a kovově se třpytily rudě a zlatě. Draci, tak je Aielové nazývali, a ostatní to jméno přejali. Nejasně si uvědomoval volavky úhledně vypálené do svých dlaní, ale jen proto, že je cítil, když sevřel dlouhý jílec cvičného dřevěného meče.

Byl jedno s mečem, plynule přecházel z postoje do postoje, bez přemýšlení, jeho boty lehce vrzaly na světlých dlaždicích. Lev na kopci se změnil v Měsíční oblouk a ten přešel v Jitřní věž. Bez přemýšlení. Pět zpocených, do půli těla nahých mužů kolem něj ostražitě přecházelo z jednoho postoje do druhého a pohybovalo cvičnými meči. Oni byli to jediné, co si skutečně uvědomoval. Muži s tvrdými tvářemi a sebevědomím byli nejlepší, jaké zatím našel. Nejlepší od chvíle, kdy odešel Lan. Bez přemýšlení, jak ho to Lan naučil. Byl jedno s mečem, jedno s těmi pěti muži.

Náhle se rozběhl a muži kolem něj se rychle přesouvali, aby ho udrželi ve svém středu. A právě ve chvíli, kdy jeho rovnováha byla na pokraji zhroucení, se náhle v půli kroku otočil a už běžel opačným směrem. Soupeři se snažili reagovat, bylo však příliš pozdě. S hlasitým prásknutím zachytil shora vedený sek cvičného meče svou čepelí ze svázaných prutů. Zároveň zasáhl pravou nohou prošedivělého muže vedle do břicha. Ten zachrčel a šel do předklonu. S čepelemi opřenými o sebe pak donutil Rand protivníka se zlomeným nosem k otočce, a jak procházel kolem předkloněného muže, ještě jednou ho kopl. Šedivec šel s lapáním po dechu k zemi. Randův protivník se snažil couvnout, aby mohl použít svou čepel, tím však uvolnil tu Randovu, a on otočil zápěstím – Réva se ovíjí – a tvrdě bodl na hruď, dost tvrdě, aby muže srazil na zem.

Uběhlo jen pár vteřin, takže ostatní tři muži se teprve nyní začali přibližovat. První, rychlý, podsaditý mužík, usvědčil ze lži svou postavu a s výkřikem přeskočil muže se zlomeným nosem, když ten padal k zemi. Randova cvičná čepel ho zasáhla do holení, až ho zpola narovnala, a pak znovu přes záda, a tentokrát ho srazila na dlažbu.

Zůstali jen dva, ale ti byli nejlepší, jeden, pružný a hubený jako tyčka, jehož meč se pohyboval jako hadí jazyk, druhý, chlapík s vyholenou hlavou, který nikdy nedělal chyby. Okamžitě se rozdělili, aby se k Randovi přiblížili z opačných stran, ale on nečekal. Rychle se dostal k hubeňourovi. Měl jen chviličku, než soupeř přeskočí ty na zemi.

Hubeňour byl rychlý a navíc dobrý. Rand nejlepším nabídl zlato, a oni přišli. Tenhle byl vysoký Andořan, a ačkoliv ho Rand o dlaň převyšoval, výška neměla při šermu větší význam. Síla občas ano. Rand na něj naplno zaútočil. Když muž couval, protažená tvář se mu stáhla. Kanec se řítí dolů horou prorazil Roztínáním hedvábí, rozdrtil Trojitý blesk, a svázané pruty muže tvrdě zasáhly z boku do krku. Padl k zemi s přiškrceným zachrčením.

Rand se okamžitě vrhl dolů a doprava, překulil se na dlažbě na kolena a jeho čepel provedla Řeku podemílající břeh. Muž s oholenou hlavou nebyl zvlášť rychlý, ale nějak tuto figuru vytušil. Randova čepel z prutů mu ještě mířila na břicho a muž již udeřil vlastní čepelí Randa po hlavě.

Rand na chviličku zakolísal, vidění se mu rozmazalo a před očima mu vířily pouze černé tečky. Potřásl hlavou, aby si pročistil zrak, a když se zvedal na nohy, musel se opřít o cvičný meč. Muž s vyholenou hlavou prudce lapal po dechu a ostražitě Randa sledoval.

„Zaplaťte mu,“ řekl Rand a ostražitost se holohlavému vytratila z očí. Ta ostražitost byla zbytečná. Jako kdyby Rand neslíbil denní mzdu navíc každému muži, kterému se podaří srazit ho. Trojnásobek tomu, komu se podaří porazit ho v souboji muže proti muži. Byl to způsob, jak zajistit, že se nikdo nebude držet zpátky, aby Draku Znovuzrozenému polichotil. Nikdy se jich neptal na jména, a pokud jim to připadalo zvláštní, tím líp, když se pak o to víc snažili. Chtěl protivníky, kteří by ho vyzkoušeli, ne se s ním přátelili. Přátelé, které měl, jednoho dne budou proklínat chvíli, kdy ho potkali, pokud k tomu již nedošlo. Ostatní se vrtěli také. „Zabití“ měli zůstat ležet, dokud nebylo po všem, jako překážka, kterou by byla i skutečná mrtvola, ale podsaditý muž zvedal toho se šedivými vlasy, jenž měl potíže udržet se na nohou. Pružný chlapík zase potřásal hlavou a usykával přitom. Dneska už žádné cvičení nebude. „Zaplaťte jim všem.“

Diváci stojící mezi úzkými kanelovanými sloupy začali tleskat a jásat, urození pánové a paní v barevných hedvábných brokátech, zatížených složitými výšivkami a prýmky. Rand se ušklíbl a odhodil meč. Tahle banda byli jen nohsledi urozeného pána Gaebrila, když královna Morgasa – jejich královna – nebyla pomalu víc než vězeňkyně v tomto paláci. Svém paláci. Rand je však potřeboval. Prozatím. Sáhni na bodlák, a popícháš se, pomyslel si. Aspoň doufal, že je to jeho myšlenka.

Sulin, šlachovitá bělovlasá vůdkyně Randova doprovodu aielských Děv oštěpu, vytáhla z měšce blýskavou zlatou tarvalonskou marku a hodila ji muži s úšklebkem, který jí stáhl ošklivou jizvu na líci. Děvy nerady viděly, když Rand zacházel s mečem, dokonce i s touto cvičnou čepelí. Nelíbil se jim žádný meč. Žádný Aiel neměl rád meče.

Muž s oholenou hlavou minci zachytil a na Sulinin upřený pohled odpověděl opatrnou úklonou. Všichni se chovali opatrně v blízkosti Děv, v těch jejich kabátcích, spodcích a měkkých vysokých zašněrovaných botách hnědých a šedých odstínů, zcela splývajících s pustou krajinou Pustiny. Některé si začaly přidávat k odění odstíny zelené, aby splynuly také s krajem, jemuž i přes panující sucho říkaly mokřiny. Ve srovnání s Aielskou pustinou tu bylo stále dost vlhko. Než opustili Pustinu, jen pár Aielů vidělo vodu, kterou by nemohli překročit jedním krokem, a kvůli jezírkům dva tři kroky širokým byly vedeny hořké spory.

Jako všichni aielští válečníci, jako ostatních dvacet světlookých Děv rozestavených kolem nádvoří, i Sulin nosila vlasy zastřižené nakrátko až na pramen na temeni. V levé ruce nesla tři krátké oštěpy a hovězinou potažený puklíř a u pasu měla pověšený nůž s těžkou čepelí. Jako každý aielský válečník, třebas i ve věku Jalani, které bylo krásných šestnáct a ještě měla na tvářích stopy dětského tuku, Sulin věděla velmi dobře, jak tyto zbraně používat, a při sebemenší provokaci by je použít neváhala, alespoň podle názoru lidí na téhle straně Dračí stěny. Kromě ní Děvy pozorovaly každého, každou kružbu v oknech i balkony ze světlého kamene, každý stín. Far Dareis Mai, Děvy oštěpu, nesly čest svého předpovězeného Kar’a’karna, i když občas svým vlastním zvláštním způsobem, a všechny do jednoho by zemřely, jen aby Randa udržely naživu. Z toho pomyšlení se mu žaludek škvířil ve vlastní kyselině.

Sulin dál s úšklebkem házela mužům zlato – Randa potěšilo, že tento dluh splácí tarvalonskými penězi – další zlaťák muži s vyholenou hlavou a po jednom ostatním. Aielové většinu mokřiňanů neuznávali o nic víc, než uznávali meče, a do toho zahrnovali každého, kdo se nenarodil a nebyl vychován jako Aiel. Pro většinu Aielů by sem patřil i Rand, i přes svou aielskou krev, nebýt draků na pažích. Jeden označoval kmenového náčelníka, muž si ho vysloužil tím, že riskoval život proti síle vůle. Dva označovali Kar’a’karna, náčelníka náčelníků, Toho, jenž přichází s úsvitem. A Děvy měly další důvody ke své nechuti.

Muži posbírali cvičné meče, košile a kabátce a odpoklonkovali se z nádvoří. „Zítra,“ zavolal za nimi Rand. „Brzy…“ Rozkaz následovaly další úklony.

Ještě než byli polosvlečení muži z dohledu, andorští šlechtici se vyhrnuli ze sloupořadí jako hedvábná duha, tlačili se kolem Randa a krajkovými kapesníčky si otírali zpocené tváře. Randovi se z toho obrátil žaludek. Využij, co musíš využít, nebo nech zemi zahalit Stínem. Tohle mu řekla Moirain. Skoro před touhle bandou dával přednost počestné opozici Cairhieňanů či Tairenů. Při tom pomyšlení se málem rozesmál, nazývat to, co dělali tamti, počestné.

„Jsi úžasný,“ vydechla Arymilla a zlehka mu položila ruku na paži. „Tak rychlý, tak silný.“ Její velké hnědé oči byly ještě víc vlahé než obvykle. Očividně byla dost hloupá, aby ho považovala za snadnou kořist. Na zelených šatech se stříbrem vyšitými liánami měla podle andorských měřítek hodně hluboký výstřih, což znamenalo, že jí byl vidět kousíček rýhy mezi ňadry. Byla hezká, avšak dost stará, aby mohla být jeho matkou. Žádná z žen nebyla mladší, některé byly starší, a přesto se všechny předbíhaly v tom, která bude Randovi lízat boty.

„To bylo ohromné, můj pane Draku.“ Elenia Arymillu málem odstrčila. Úsměv vypadal na prohnané tváři té ženy s medovými vlasy divně. Měla pověst saně. V přítomnosti Randa to ovšem nedávala najevo. „V celých dějinách Andoru neexistoval šermíř tobě rovný. Dokonce ani Souran Maravaile, jenž byl největším generálem Artuše Jestřábí křídlo a manželem Išary, první ženy, která usedla na Lví trůn – dokonce i on zemřel, když stál jen proti čtyřem šermířům. Nájemným vrahům, ve třiadvacátém roce stoleté války. I když všechny čtyři při tom zabil.“ Elenia si málokdy nechala ujít příležitost předvést své znalosti andorských dějin, zvláště v oblastech, o nichž toho bylo známo málo, jako o válce, která po smrti Jestřábího křídla rozervala jeho říši na kusy. Aspoň že dneska nepřipojila důvody ospravedlňující její nároky na Lví trůn.

„Jenom lehká smůla na konci,“ připojil se bodře Eleniin manžel Jarid. Byl to hranatý muž, na Andořana tmavý. Na manžetách a klopách červeného kabátce měl vyšité spirály a zlaté kance, znak rodu Sarandů, a jeho žena měla na dlouhých rukávech a vysokém límci stejně rudých šatů stříbrné lvy Andoru. Randa napadlo, jestli si myslí, že ty lvy nepozná. Jarid byl hlavou svého rodu, ale ctižádost a hnací síla vycházely od ní.

„Skvěle provedeno, můj pane Draku,“ prohlásila Karind bez obalu. Její měňavé šedé šaty, stejně strohé jako její tvář, jen s těžkými stříbrnými lemy na rukávcích a lemu, téměř ladily se šedými prameny v tmavých vlasech. „Určitě musíš být ten nejlepší šermíř na světě.“ Přes vyřčená slova byl klidný pohled té hranaté ženy jako rána kladivem. Kdyby měla mozek, který by ladil s její tvrdostí, byla by nebezpečná.

Naean byla štíhlá světlá kráska s velkýma modrýma očima a vlnitými, lesklými a černými vlasy, nicméně opovržlivý úšklebek, kterým hodila po pětici odcházejících mužů, byl jejím stálým rysem. „Mám podezření, že si to naplánovali dopředu, aby se jednomu podařilo tě zasáhnout. Ten peníz navíc si mezi sebou rozdělí.“ Na rozdíl od Elenie se modře oděná žena se třemi stříbrnými klíči rodu Arawnů na dlouhých rukávcích o svých nárocích na trůn nikdy nezmínila, alespoň ne tam, kde by to mohl slyšet Rand. Předstírala, že je spokojená s rolí hlavy jednoho starobylého rodu, lvice předstírající, že je spokojená jako domácí kočka.

„Copak se nemůžu vždycky spolehnout na to, že moji nepřátelé budou spolupracovat?“ zeptal se tiše. Naean překvapeně našpulila rty. Nebyla zdaleka hloupá, ale zřejmě si myslela, že ti, kdo stojí proti ní, by se měli okamžitě převalit na záda, když se s ní střetnou, a brala jako osobní urážku, pokud to neudělali.

Jedna z Děv, Enaila, Randovi podala silný bílý ručník, aby si jím mohl setřít pot z těla, a šlechticů si nevšímala. Vlasy měla jako oheň a na Aielanku byla poměrně malá. Velmi ji rozčilovalo, že některé z těchhle mokřinských žen jsou vyšší než ona. Většina Děv se mohla dívat skoro všem mužům v místnosti do očí. Andořané dělali, co mohli, aby si jí také nevšímali, ale jak příliš okatě upírali zraky jinam, jasně se jim to nedařilo. Enaila odešla, jako by byli neviditelní.

Ticho trvalo jen chvíli. „Můj pán Drak je moudrý,“ pravil urozený pán Lir s lehkou úklonou a mírným zamračením. Lir, hlava rodu Anšarů, byl štíhlý jako čepel meče a stejně pevný, ve žlutém kabátci zdobeném zlatými lemy, ale taky příliš uhlazeně falešný, prostě vůbec příliš uhlazený. Jeho fasádu nikdy nezhyzdilo nic kromě těch občasných zamračení, jako by si je neuvědomoval, a přesto nebyl zdaleka jediný, kdo po Randovi vrhal kosé pohledy. Všichni se na Draka Znovuzrozeného ve svém středu občas dívali s přemýšlivou nedůvěrou. „Nepřátelé obvykle dříve nebo později začnou spolupracovat. Musíte je poznat dřív, než k tomu dostanou příležitost.“

Urozený pán Henren, hranatý, plešatý, s tvrdým pohledem, a urozená paní Karlys, se šedými kudrnami, otevřenou tváří a proradnou myslí, baculatá a uhihňaná Daerilla i nervózní Elgar s úzkými rty a téměř tucet dalších, kteří mlčeli, když mluvili mocnější, teď začali chrlit chválu na Randovu moudrost.

Šlechtici a šlechtičny z nižších rodů se však odmlčeli, jakmile opět otevřela ústa Elenia. „Vždycky je těžké poznat nepřítele dřív, než se prozradí. Pak je často příliš pozdě.“ Její manžel moudře kývl.

„Já vždycky říkám,“ ozvala se Naean, „že ti, kteří mne nepodporují, stojí proti mně. Zjistila jsem, že je to dobré pravidlo. Ti, kdo se drží vzadu, možná čekají, až se k nim obrátíš zády, aby ti do nich vrazili dýku.“

Tohle nebylo zdaleka poprvé, kdy se snažili zabezpečit si postavení tím, že vrhnou podezření na jiného urozeného pána či paní, kteří zrovna nebyli přítomni, ale Rand si zoufale přál, aby je dokázal zarazit, aniž by jim to musel říct otevřeně a naplno. Jejich pokusy hrát velkou hru rodů byly chabé ve srovnání s mazaným manévrováním Cairhieňanů, dokonce i Tairenů, a tito urozenci navíc byli podráždění; byly tu však jisté věci, které nechtěl, aby je zatím napadaly. Pomoc kupodivu přišla od bělovlasého urozeného pána Nasina, hlavy rodu Caerenů.

„Další Jearom,“ řekl ten muž a podlézavý úsměv se na jeho vyzáblém, úzkém obličeji vyjímal dosti podivně. Přivolal tím na sebe podrážděné pohledy dokonce i od nižších šlechticů, než se vzpamatovali. Nasin byl od událostí, které doprovázely Randův příchod do Caemlynu, poněkud popletený. Místo hvězdy a meče svého rodu měl světle modré klopy pošité neladícími kvítky, měsíčky a laskavcem, a občas nosil květinu i v řídnoucích vlasech jako nějaký vesnický mládenec na námluvách. Rod Caerenů však byl příliš mocný, aby ho Jarid nebo Naean prostě odstavili. Nasin pokýval hlavou na hubeném krku. „Tvoje šermování je pozoruhodné, můj pane Draku. Jsi další Jearom.“

„Proč?“ Slovo proletělo nádvořím a sežehlo andorské tváře.

Davram Bašere rozhodně nebyl Andořan, s těma svýma zešikmenýma, téměř černýma očima, zahnutým zobanem místo nosu a hustými, prošedivělými kníry zatočenými jako rohy kolem širokých úst. Byl štíhlý, o něco vyšší než Enaila, měl krátký šedý kabátec, stříbrem vyšívaný na manžetách a klopách, a baňaté kalhoty zastrčené do holínek s ohnutými manžetami pod koleny. Tam, kde Andořané stáli a přihlíželi, si saldejský vrchní maršál nechal na nádvoří přitáhnout pozlacené křeslo a rozvaloval se v něm s nohou přes lenoch. Meč s košovou záštitou měl otočený tak, aby na něj snadno dosáhl. Snědá tvář se mu leskla potem, ale věnoval tomu stejně málo pozornosti jako Andořanům.

„Co tím myslíš?“ chtěl vědět Rand.

„Všechno tohle cvičný šermování,“ pronesl Bašere lehkým tónem. „A s pěti muži? Nikdo necvičí proti pěti. Je to hloupost. Dřív nebo později ti v takové potyčce vyrazí mozek z hlavy, dokonce i s cvičnými meči, a úplně zbytečně.“

Rand zaťal zuby. „Jearom jich jednou porazil deset.“

Bašere si poposedl a všetečně se zasmál. „Myslíš, že budeš žít dost dlouho, aby ses vyrovnal největšímu šermíři v dějinách?“ Andořané začali rozhněvaně mručet – Rand si byl ovšem jistý, že hněv jen předstírají – ale Bašere si toho nevšímal. „Koneckonců, jsi, kdo jsi.“ Náhle se pohnul jako narovnávající se pružina. Randovi na srdce zamířila dýka, kterou vytáhl, když se ještě přesunoval.

Rand nepohnul svalem. Místo toho chňapl po saidínu, mužské polovici pravého zdroje. Nevěnoval tomu o nic víc pozornosti než dýchání. Saidín ho zaplavil, nesl s sebou špínu Temného, lavinu odporného ledu, proud páchnoucího roztaveného kovu. Usměrnil jednoduché tkanivo ze vzduchu, které omotalo dýku a zastavilo ji na délku paže od jeho hrudi. Obklopovala ho prázdnota, vznášel se uprostřed ní, myšlenky i pocity mu byly vzdálené.

„Chcípni!“ zařval Jarid, tasil meč a rozběhl se k Bašeremu. Lir, Henren a Elegar i všichni přítomní andorští páni měli taky meče venku, dokonce i Nasin, i když to vypadalo, že ho spíš upustí. Děvy si ovinuly šufy kolem hlav a přes obličej si vytahovaly černé závoje až k modrým či zeleným očím, a přitom zvedaly oštěpy s dlouhými hroty. Aielové se před zabíjením vždycky zahalovali.

„Dost!“ štěkl Rand a všichni ztuhli na místech, Andořané zmateně mrkali, Děvy se prostě jenom zvedly na špičky. Bašere se zase klidně usadil zpátky do křesla a nohu opět přehodil pohodlně přes lenoch.

Rand jednou rukou sebral dýku s rukojetí z rohoviny a propustil pravý zdroj. Přestože se mu z té špíny obracel žaludek, ze špíny, která nakonec ničila muže, již mohli usměrňovat, propustit ho bylo těžké. Se saidínem v sobě viděl jasněji, slyšel ostřeji. Byl to paradox, který nechápal, ale když se vznášel v té zdánlivě nekonečné prázdnotě a byl nějak oddělený od počitků a pocitů, měl všechny smysly znásobené. Bez něj se cítil jen zpola živý. A něco z té špíny jako by zůstávalo, ne však chlácholivá nádhera saidínu. Smrtonosná nádhera, která by ho zabila, kdyby v zápase s pravým zdrojem byť jen drobet zakolísal.

Převraceje stále dýku v rukou, pomalu přistoupil k Bašeremu. „Kdybych byl o mrknutí oka pomalejší,“ poznamenal docela tiše, „byl bych teď mrtvý. Mohl bych tě na místě zabít a žádný zákon Andoru ani jiné země by mi to nedával za vinu.“ Uvědomil si, že je připravený to udělat. Saidín nahradil chladný hněv. Známost trvající pár týdnů neomlouvala něco takového.

Saldejec měl šikmé oči klidné, jako by se povaloval ve vlastním domově. „Mojí ženě by se to nelíbilo. A tobě taky ne, když už jsme u toho. Deira by se nejspíš ujala velení a vydala se znovu honit Taima. Neschvaluje můj slib, že půjdu za tebou.“

Rand lehce zavrtěl hlavou, klidné chování vrchního maršála poněkud otupilo ostří jeho hněvu. I jeho slova. Bylo překvapením, že všichni šlechtici mezi devíti tisícovkami saldejských jezdců si přivedli manželky, a dokonce i většina ostatních důstojníků taky. Rand nechápal, jak může muž vzít manželku do nebezpečí, ale v Saldeii to byla tradice, výjimkou byly pouze výpravy do Morny.

Pohledu na Děvy se vyhnul. Bojovníci až po konečky prstů, ale také ženy. A on slíbil, že je nebude chránit před nebezpečím, dokonce ani před smrtí ne. Neslíbil však, že ho z toho pomyšlení nebude mrazit, a rvalo mu to duši na kusy, ale slib dodržoval. Dělal, co musel, i když se kvůli tomu nenáviděl.

S hlubokým povzdechem teď dýku odhodil. „Ptal jsem se,“ řekl zdvořile, „proč?“

„Protože jsi tím, kým jsi,“ odpověděl Bašere prostě. „Protože ty – a asi i muži, které sbíráš – jsi tím, čím jsi.“ Rand za sebou zaslechl kroky. Jakkoliv se snažili, Andořané nikdy nedokázali skrýt hrůzu z jeho amnestie. „Kdykoliv můžeš udělat to, co jsi nyní udělal s mou dýkou,“ pokračoval Bašere, postavil na zem i druhou nohu a předklonil se, „ale aby se k tobě dostal nějaký vrah, musel by projít přes tvoje Aiely. A moje jezdce, když už jsme u toho. Pche! Jestli k tobě něco pronikne takhle blízko, nebude to člověk.“ Rozhodil rukama a znovu se opřel. „No, jestli chceš cvičit s mečem, dělej si to. Muž potřebuje cvičit a uvolnit se. Ale nenech si rozbít hlavu. Příliš mnoho věcí na tobě závisí a já kolem tebe nevidím žádné Aes Sedai, aby tě vyléčily.“ Jeho kníry málem zakryly náhlý úsměv. „Kromě toho, kdybys zemřel, nemyslím, že by naši andorští přátelé dál přijímali mě i moje muže s otevřenou náručí.“

Andořané vrátili meče do pochev, ale nasupené pohledy dál upírali na Bašereho. Nemělo to nic společného s tím, jak málem zabil Randa. Obvykle se v blízkosti Bašereho tvářili nezúčastněně – přese všechno to byl cizí generál s cizím vojskem na andorské půdě. Drak Znovuzrozený tu Bašereho chtěl, a tahle tlupa by se usmívala třebas na myrddraala, pokud by si to Drak Znovuzrozený přál. Kdyby se však Rand obrátil proti němu… pak by nebylo třeba již nic skrývat. Byli to supi, připravení krmit se na Morgase, než zemřela, a kdyby dostali jenom z poloviny takovou moc, krmili by se i na Bašerem. A na Randovi taky. Skoro se nemohl dočkat, až se jich zbaví.

Jediný způsob, jak žít, je zemřít. Ta myšlenka se mu náhle vynořila v hlavě. Tohle jednou slyšel, a tak, že tomu musel věřit, ale myšlenka sama nebyla jeho. Musím zemřít. Zasloužím si jenom smrt. Chytil se za hlavu a odvrátil se od Bašereho.

Bašere okamžitě stál a držel Randa za ramena, i když mladší muž byl o hlavu vyšší než on. „Co se děje? Opravdu ti ta rána nakřápla lebku?“

„Jsem v pořádku.“ Rand ho odstrčil. V tomhle nikdy nebyla bolest, jen šok, že má v hlavě myšlenky jiného muže. Bašere nebyl jediný, kdo se díval. Většina Děv ho sledovala stejně pozorně jako na nádvoří, zvláště Enaila a žlutovlasá Somara, nejvyšší ze všech. Ty dvě mu nejspíš přinesou nějaký bylinkový čaj, jakmile jim skončí služba, a budou nad ním stát, dokud ho nevypije. Elenia, Naean, Lir a ostatní Andořané ztěžka dýchali, mačkali si kabátce a suknice a na Randa hleděli pozorně s očima vykulenýma strachem jako lidé, kteří se bojí, že by mohli zahlédnout první známky šílenství. „Jsem v pořádku,“ oznámil celému nádvoří. Jen Děvy se uvolnily, a Enaila a Somara pouze trošku.

„Musíme najít nějakou Aes Sedai,“ zamumlal Bašere. „Jestli jsou ty řeči pravdivé… Světlo spal moje oči, kéž bych nikdy nedovolil tamté odejít.“

„Mohl bych snad nějaké Aes Sedai věřit?“ zeptal se Rand. „Bylo to jenom bolení hlavy. Nemám tak tvrdou hlavu, aby mě trochu nebolela, když mě do ní praští.“

„Bojům se stejně nevyhnu, a ty to dobře víš,“ prohlásil Rand. „Bělokabátníci mě v Amadicii nepřivítají, i kdyby Ailron souhlasil, a Sammael Illian bez boje taky nevydá.“ Sammael a Rahvin a Moghedien a… Drsně tyto myšlenky vyhnal z hlavy. Nebylo to snadné. Přicházely bez varování, a nikdy to nebylo snadné.