THIEVES‘ GAMBIT

Copyright © 2023 by Kayvion Lewis

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2024

ISBN 978-80-284-0256-3

Obsah

- JEDNA

- DVĚ

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Keithena,

mého největšího fanouška.

JEDNA

Quest nemůže na tomto světě důvěřovat nikomu jinému než Questovi.

Takže když mi Quest, především máma Questová, nařídí, abych se napřed zkroutila do spirály a potom svinula do preclíku ve skříni tak malé, že by vás bez cavyků zavřeli, kdybyste v kleci podobné velikosti chovali psa, věřím, že k tomu má dobrý důvod. Anebo že to, co mám ukrást, skutečně za to stojí.

Kdybych byla normální člověk, dávno bych necítila nohy. Ale asi mi při kšeftech, jako je tenhle, jde k duhu mámin trénink maximální ohebnosti.

Jsem v almaře na odlehlé straně sídla namačkaná už asi tři hodiny a probírám se svým falešným instagramovým účtem. Během uplynulých měsíců jsem zjistila, že tajné sledování života na koleji je návykovější než seriály na Netflixu.

Když o půl noci klesne kapacita baterie na dvacet procent, musím přestat. Máma mě varovala, abych neplýtvala energií na blbosti. Kdybych propásla její textovku, byla bych namydlená. Tudíž místo toho netrpělivě bubnuju prsty v rukavicích, než se rozsvítí displej.

Předmět: Rosalyn Questová, Pozvánka do hry

Takže ne mámina esemeska – ale e-mail? Že by si na mě někdo vzpomněl s letním soustředěním v gymnastice? Anebo nějakou soutěží? Před několika dny jsem uprostřed noci rozeslala e-maily s žádostí o účast na vysokoškolských letních programech pro středoškoláky. Tehdy jsem si v našem domě připadala strašně opuštěná a při představě, že strávím několik týdnů v rušném areálu školy spolu s jinými děcky svého věku, jsem pookřála na duši. Až doteď mi nikdo neodepsal. Začala jsem se obávat, že mě prokoukli a zjistili, že moje žádosti jsou padělané.

Další oznámení se objevilo dřív, než jsem stačila ode-

mknout obrazovku. Tentokrát to byla máma. Skoro jako by vycítila, na co se chci podívat, a virtuálně mě plácla přes ruku.

Jsi na řadě.

E-mail musí počkat.

Pootevřela jsem dveře skříně a podepřela je prsty, aby se jejich váha nepřenesla na panty a ty nezaskřípaly. Jednoduchý trik, který jsem znala dřív, než jsem se naučila podepsat. Rychle jsem vykoukla ven.

Chodba byla opuštěná. Podle mámina průzkumu bývá tohle křídlo prázdné – spolu s ostatními komornými trávila většinu času leštěním váz v soukromé galerii v jiném křídle. Tady se na bezpečnostní opatření tolik nedbá.

Plížila jsem se kolem komnat s nedotčenými postelemi s nebesy, prořídlými knihovnami a holými stolky. Hrobové ticho působilo znepokojivě, ale na opuštěné domy jsem byla zvyklá. Kdybych dlouho mrkala, možná bych si myslela, že jsem zpátky v našem rodinném domě na Androsu.

Plán domu, který jsem se naučila nazpaměť, mě přivedl do obývacího pokoje v přízemí, kde moji pozornost upoutala komoda posetá zarámovanými fotografiemi. V žádné jiné místnosti nebylo nic tak… osobního.

Zvedla jsem tu nejvzdálenější. Na schodech budovy z červených cihel stála skupina rozesmátých vysokoškoláků. V dolním rohu bylo úhledným černým písmem napsáno: První ročník.

Vzpomínky. Vztahy. Mohla bych ten obrázek ukrást, ale nejde to. Jestli nějaký takový chci, musím si ho obstarat vlastním přičiněním. Daleko od domova. Daleko od mámy.

Tichý zvuk mě přiměl ustrnout na místě.

Postavila jsem fotografii a přikrčila se za pohovkou. Tam jsem si připravila zbraň, kterou jsem si vybrala. My Questovi si nepotrpíme na bouchačky – nejsou nenápadné. Máma nosí dýku a povídala, že babička kdysi mívala sbírku injekčních stříkaček s rychle působícími sedativy, jež používala se stejným citem, s jakým šéfkuchař pětihvězdičkové restaurace pracuje s kořením.

Na zabodávání čepelí nebo jehel do cizího masa nemám žaludek, proto jsem si zvolila starověké čínské kladivo meteor. Řetízek si snadno ovinu kolem paže jako náramek a těžké železné kuličky velikosti třešně na jeho konci krásně zapadnou do zmagnetizovaného prstenu, který nosím na prostředníčku. Tuhle starodávnou zbraň je mnohem lehčí propašovat přes bezpečnostní kontroly než nože, a v mých rukou je stejně účinná, ale ne tak smrtící.

Kroky se přiblížily.

Ne, vážně tu nikdo nehlídá.

Ucouvla jsem s úmyslem ovinout řetízek kolem něčího krku a vzápětí jsem potlačovala smích. Na opěradlo pohovky vyskočila nádherná kočka, siamská, s béžovým kožichem, která vypadala, jako by si namočila tlapky a čumáček do popela. Zamrkala na mě uhrančivě modrýma očima a seskočila na koberec, kde začala příst a otírat se mi o nohy.

Omotala jsem si řetízek kolem zápěstí a poškrábala ji za ušima. Zamňoukala a převalila se na záda. Chtěla si hrát.

Když jsem byla malá a máma bývala dlouho služebně pryč, sjížděla jsem videa nabízející adopci různých zvířecích mazlíčků. Bylo to předtím, než jsem si uvědomila, že práh našeho domu nikdy nepřekročí nikdo, komu neproudí v žilách questovská krev – zvířata nevyjímaje.

Siamské kočky jsou oblíbené, protože jsou krásné, ale snadno si připadají osamělé. Když nemají společnost, předčasně umírají. Majitel tohoto odlehlého domu zřejmě nezvažoval, že by jí pořídil kamarádku.

Pokračovala jsem v cestě, kočka mě následovala a vesele švihala ocasem. Odstrčila jsem ji. Ačkoliv byla roztomilá, pořídit si kočičího parťáka nebylo účelem hry. Otočila jsem se a dala se do běhu. Jednu chodbu od druhé oddělovaly francouzské dveře. Zaklapla jsem je dřív, než se jimi kočka stačila protáhnout. Zamňoukala hláskem tak úpěnlivým, že mi to lámalo srdce, a hned nato utekla.

Jakmile zmizela, otevřela jsem dveře pro případ, že by tudy chodil noční hlídač. Změny by si určitě všiml.

Mapa v mé hlavě mě zavedla do místnosti s doširoka roztaženými závěsy. Hvězdy a měsíc, vznášející se na keňském nebi, poskytovaly tolik světla, abych viděla, jak je zařízená. Uspořádaný nábytek. Vkusné obrazy na stěně. Postel, v níž nikdo nespal. Další místnost zasvěcená duchům.

Na nočním stolku stála osamělá váza.

Období vlády císaře Čchien-lunga, okolo roku 1740. Odhadovaná cena: na tom nesejde. Záleží pouze na sumě, kterou náš klient nabídl za to, že se přesune z konkurenční sbírky do jeho. Ještě před týdnem byla vystavená v soukromé galerii na druhé straně sídla.

Dokud zde máma nezačala pracovat jako komorná.

Říkala tomu skládačka. Kousek po kousku pašovala dovnitř úlomky repliky a skládala je. Pro někoho tak zručného jako moje máma je výměna pravé vázy za falešnou sranda. Bohužel majitel se oprávněně bál krádeže, proto členové ochranky každý den před odchodem personál prohledali. Máma mohla vázu přenášet uvnitř domu, ale nedokázala ji dostat ven.

To byl můj úkol.

Vytáhla jsem krabici, kterou mi máma nechala pod postelí. Uvnitř byla polstrovaná, a tak pohltila každý otřes. Tip profesionála: neexistuje-li způsob, jak vynést zboží neporušené, vůbec se s tím neobtěžujte.

Když jsem vázu zvedla, uvnitř něco zachrastilo. Naklonila jsem ji a do dlaně mi vypadla briliantová šňůra. Obrátila jsem oči v sloup. Máma má tolik tenisových náramků, že kdyby si je všechny vzala, byla by vidět až z Marsu. Když jsem se jí ptala proč, odpověděla: Proč ne?

V krabici bylo zastrčené laserové ukazovátko. Nachýlila jsem paprsek tak, aby ho zachytilo pohybové čidlo po straně okna. Legrační skutečnost platná pro pohybová čidla: většinu z nich ošálíte laserovým ukazovátkem za pět dolarů z Amazonu. Pohyb zachytí pouze v okamžiku, kdy něco naruší paprsek, který je spojuje, takže jsem si dávala záležet, aby tam ten paprsek vždycky byl. Mířila jsem přímo na senzor a současně jsem vyklouzla ven. Jednoduché věci pracují nejlépe. Kdyby zatloukli okno hřebíky, bylo by to těžší. Trošičku.

Během zhruba šedesáti vteřin jsem se ocitla venku na okenní římse jako Spider-Girl. Svírala jsem krabici mezi stehny a chystala se okno zavřít, když vtom něco vtrhlo do místnosti.

Něco, co se zoufale chtělo dostat ven.

Kočka prolétla vzduchem těsně vedle mě a přistála na trávníku – jako kočka. Díkybohu jsem pořád mířila laserovým paprskem na senzor, jinak by to taková bžunda nebyla.

Mňoukala jako zjednaná, jako by mě prosila, abych slezla a hrála si s ní. Musím uznat, že byla vytrvalá.

Zavřela jsem okno a vyšplhala po cihlové zdi ke kameře mířící na trávník. Měla jsem deset vteřin, abych jí zabránila otočit se ke mně. Na práci v rukavičkách nebyl čas. Vyrvala jsem silnější ze dvou kabelů zapuštěných do zdiva. Kamera se zastavila uprostřed pohybu, zaseknutá v jednom bodě, dokud ji někdo nepřijde opravit. Doufejme, že na to dojde dávno potom, co se vypařím.

Kočka se mohla umňoukat.

„No jo, už jdu,“ chlácholila jsem ji.

A teď si povídám s kočkou. Ale kamera přece nedokázala zachytit zvuk – máma sehnala jejich sériová čísla, takže jsme si mohly předem vyhledat jejich specifikace.

Seskočila jsem dolů. Kočka se mi znovu otřela o nohy. Copak se dalo odolat? Zvedla jsem ji volnou rukou, v níž jsem nedržela krabici, a ona se mi přitulila k hrudi.

Rychle jsem zamířila k řadě zahradních traktůrků, které čekaly v řadě, až se ráno pustí do práce. Úložný prostor pod sedadlem řidiče přímo nad motorem a za pytli s hnojivem se na příštích pár hodin stane mým útočištěm.

Pohlédla jsem k obzoru, kde se na savaně vlnila tráva a větve stromů čněly k obloze poseté hvězdami. V takových chvílích jsem chápala, proč moje rodina miluje toulavou profesi, jíž se věnuje už po tři generace.

Ale vždycky nás neprovázejí hvězdné noci a chladivý vánek.

„Vždyť víš, že tě nemůžu vzít s sebou.“ Drbala jsem kočku na kořeni ocasu a ona spokojeně mlaskla. „Aspoň máš pěknou vyhlídku, co?“

Kočka zamňoukala a možná se pletu, ale znělo to jako kočičí: „To myslíš vážně?“ Postavila jsem ji na zem, odstrčila stranou pytle s hnojivem a pak jsem se opatrně naskládala dovnitř s krabicí přivinutou k hrudi. Páchlo to tam benzinem a plísní. Ale což. Máma by mi řekla, abych myslela na nový notebook. Copánky za pět set dolarů. Super tenisky, které na mně uvidí jenom ona a tetička.

Vrátila jsem pytle s hnojivem na místo, ale kočka se protáhla úzkým otvorem mezi nimi a uvelebila se na krabici položené na mé hrudi. Pořád předla a mňoukala.

„Chceš, abych tě taky šlohla?“

Olízla mi tvář. Oukej, může zůstat. Na chvilku. Zajímalo by mě, jak dlouho by majiteli trvalo, než by zjistil, že ji nemá – pokud bych ji skutečně ukradla.

Ze své skrýše jsem zahlédla záblesk světla. Nebo dvou? Někdo zkoumal trávník. Jsou tu brzy… Copak něco spustilo alarm? Všimli si kamery?

Kočka vrněla jako elektrický větrák. Chtěla jsem ji utišit, ale jak umlčet kočku?

Rozmotala jsem svůj náramek. Znělo to, jako by se blížili mým směrem. Jak mám sakra vyskočit z tohohle místa natolik rychle, abych se na ně mohla vrhnout?

Sakra!

„Nalo…“ Muž mlaskl jazykem. V plechovce zachrastily granule. „Kde jsi, ty malý spratku?“

Dvakrát sakra!

Pokusila jsem se Nalu vystrčit ven, ale neustále se vracela na krabici, vytrvale předla a mňoukala.

A já si v tu chvíli vzpomněla na další informaci o siamských kočkách – jsou z plemen nejhlučnější.

„Slyším ji,“ ozval se druhý muž. „Jak se dostala ven?“

Jeho kolega zavrčel: „Nemám páru. Ta pitomá kočka se furt pokouší zdrhnout. Strčíme ji do skříně, dokud se šéf nevrátí.“

Silou vůle jsem Nalu vyzývala, aby zmlkla. Proč prostě neutekla, když vyskočila z okna? Mohla být dávno pryč. Představa, jak bude celé dny nebo týdny panikařit ve skříni, útočila na moje svědomí. Kdyby byla zticha, vzala bych ji s sebou. A na mámu bych se vykašlala.

Ale ona nezmlkne.

A ti chlapi se blíží.

Je mi líto, Nalo. Sáhla jsem do zadní kapsy a vytáhla laserové ukazovátko. Namířila jsem červené světýlko a kočka okamžitě přimhouřila oči a celá se napnula. Kočičí reflexy aktivovány. Kužely světla z baterek se na zlomek vteřiny odklonily od sekaček. Připadala jsem si hloupěji, než jsem čekala. Posvítila jsem laserovým ukazovátkem na zeď sídla. Nala vystřelila přes trávník za nepatrným paprskem a vřítila se rovnou před své pronásledovatele.

„Mám ji!“ Nocí se neslo zoufalé syčení lapené kočky. Bojovala jako o život, ale nakonec prohrála.

Světlo baterek sláblo. Všechno se uklidňovalo, až na můj tichý dech.

Nenáviděla jsem se za to, co jsem té kočce udělala. Ale měla vědět, že nemůže nikomu věřit.

DVĚ

První slova, která po každé práci splynou ze rtů mé mámy, nikdy nejsou: „Jsi v pořádku, Ross?“ Ale: „Máš to?“

Vykulila jsem se z traktůrku a přistála mámě u nohou. Velkoryse přešla skutečnost, že jsem mohla zemřít z přehřátí a málem jsem se udusila výfukovými plyny, když se traktůrek rozjel. Fetovala jsem je dobrou půlhodinu. Byla jsem v pohodě. Dokud jsem živá a s ní, tak je v cajku úplně všechno. Nejdůležitější bylo splnit úkol.

„Hleďme, jak je mé dítě příkladné a tak,“ poznamenala máma, otevřela krabici a prohlížela vázu. V zahradnické kombinéze nebyla vůbec k poznání. Vypadala úplně jinak než ve svém obvyklém plážovém ohozu, a nepomohlo, ani když vylovila z krabice tenisový náramek a připnula si ho na zápěstí.

Povzdechla si a sledovala, jak se brilianty třpytí v paprscích ranního slunce. Musela jsem přiznat, že diamanty jí sluší. Je taková ta elegantní kráska. Dlouhé vlnité vlasy a vkusně prodloužené řasy. Oblé boky a útlý pas, který ráda zdůrazňuje – úplný opak mé štíhlé postavy. Obléká se výstředně. Ne, kdepak, fakt nenosí kožichy a jehlové podpatky, ale když se chce předvést, vždycky je dost nápadná, aby přitáhla všeobecnou pozornost.

Proto ta její slabost pro brilianty. Bere cokoliv, co jí pomůže víc zazářit.

Máma mě zběžně políbila na čelo. Byla cítit čerstvě posekanou trávou a benzinem, ale já pravděpodobně páchnu hůř.

„Úchvatný jako moje mamka,“ pochválím ho, protože vím, že to ráda slyší, vyhoupnu se na sedadlo a nechám místo i pro ni. Máma se spokojeně culí. Nejspíš ji víc těší mnou složený kompliment než úspěšně provedená práce. Nastartuje sekačku a zamíříme na hranici pozemku sídla, kde na mě čeká terénní jeep, voda a klimatizace dostatečně chladivá na to, abych se rozplakala vděčností.

V autě jsem přitiskla čelo k ventilačnímu průduchu.

„Příště se můžeme vypravit někam, kde je chladněji.“ Máma, usazená na volantem jeepu, sleduje, jak uctívám ochlazený vzduch. „Možná do jižní Argentiny. Nebo radši do Alp?“

„Sotva jsme skončily s jednou prací. Nemluvě o Boschertových.“ Slyšela jsem, že se jim nelíbilo naše nedávné působení v Dánsku a Itálii, což je území, na které si na poli vysoké zlodějiny v Evropě dělají nárok. Ve světě rodinných zlodějských impérií může být na vrcholu jenom jedno, anebo přinejmenším jedno na světadíl.

Přinutila jsem se opřít, tasila jsem nabíječku a připojila k ní svůj zdechlý mobil. Kradmý pohled na mámu mi napověděl, že to neschvaluje. Mluvíme spolu, tak bych jí měla věnovat veškerou pozornost.

„To nás dřív chytí, jak krademe lacinou bižuterii, než abych se starala, co si přejí Boschertovi.“ Významně zvedne dokonale upravené oblouky obočí a já způsobně přikývnu.

Vtom mě něco napadne. „Chci tím říct, že kdybys chtěla víc kšeftů v Evropě, určitě by se vyplatilo, kdyby se tam někdo pořádně porozhlédl. Třeba kdybych chvíli chodila do školy – v rámci krytí –, byla by to dobrá příležitost zjistit, co a jak. Nemyslíš?“

Zadržím dech. Určitě existují uhlazenější způsoby, jak nadnést téma odchodu. Za celý svůj život jsem se od mámy nehnula – anebo od tetičky –, a to jsem navštívila spoustu míst. Naivně jsem se domnívala, že když mi před několika měsíci bylo sedmnáct, což je věk, kdy ostatní děcka z Baham maturují na střední škole, máma bude míň… Však víte.

„Hm… možná ne.“ Máma hledí přímo před sebe na prázdnou silnici lemovanou trávou savany. Čekala jsem, že svůj výrok rozvine. Že uvede nějaký důvod, něco. Místo toho řekla: „Až se vrátíme, budeme celý týden lenošit a sjíždět romantické seriály. Co ty na to, zlato moje?“

Přinutila jsem se usmát. „To zní bezvadně.“

Máma spokojeně pustí písničky ze svého mobilu a zesílí zvuk. Displej toho mého se rozzáří. E-mail. Z jednoho z letních programů.

Nachýlím displej tak, aby na něj máma neviděla, a pustím se do čtení.

Milá Rosalyn,

děkujeme, že jste projevila zájem o letní kurz intenzivní gymnastické přípravy. S radostí vás zveme na náš druhý turnus (1.–28. července), anebo, pokud to pro vás není příliš pozdě, zbývá nám jedno volné místo na prvním turnusu (2.–29. června). Každé léto nabízíme celostátně uznávaný program určený talentovaným mladým sportovcům, kteří rádi poměří síly se stejně zaměřenými kolegy. Doufáme, že se rozhodnete se k nám připojit a nenecháte si tuto jedinečnou příležitost ujít.

Zpráva pokračovala informacemi o ubytování, poplatcích a kontaktech. Čím déle jsem ji četla, tím hůř se mi zachovával neutrální výraz. Moje osobní údaje vycucané z prstu a falešné výkonnostní tabulky zjevně zabraly. Mohla bych tam být… za týden, kdybych chtěla. Dneska je 26. května.

Nala měla svým strážcům utéct, když dostala příležitost. Teď je zavřená. Já stejnou chybu neudělám.

Odepsala jsem: Ráda přijedu!

Máma rapovala se zpěvákem vykřikujícím z reproduktorů a vrážela mi do ramene, abych nadskakovala spolu s ní. Jako obvykle jsem našpulila rty a předstírala falešnou prudu, než jsem se k ní přidala.

Když zazněl verš o ledu na zápěstí, zatřepotala novým náramkem a já vyprskla smíchy. Navenek bylo všechno jako dřív. Ta samá popracovní euforie. Ta samá matka s dcerou jako vždycky. Ale takhle to nemůže chodit věčně. Připadalo mi, jako bych právě kolo svého života vychýlila z jeho osy, jí přímo před nosem, a ona si ničeho nevšimla.

Otevřela jsem došlou poštu. Kde je zpráva, která přišla před tou od mámy? Zvláštní… Ledaže by nebyla v mé osobní virtuální schránce.

Ale na černém účtu. Tak naše rodina přijímá zakázky. Černá e-mailová schránka se ukrývá v temných hlubinách internetu, jinak přístupná není, nedá se hacknout nebo vystopovat – takhle mi to máma vysvětlovala, když mi bylo osm. Když do ní chcete poslat zprávu, potřebujete přístupový kód. Nikdy jsem z ní notifikaci neobdržela, nemělo by to být možné.

Naťukala jsem pět po sobě jdoucích přístupových kódů, abych se dostala na černý účet.

Zpráva tu byla. Stále neotevřená. Máma o ní asi neví.

Srdce mi vyskočilo až do krku. Copak někdo poslal do černé schránky e-mail určený jenom mně?

Zdravíme, Rosalyn Questová,

a blahopřejeme, že jsi upoutala náš zájem! Zveme tě, aby ses zúčastnila letošního ročníku Zlodějského gambitu.

Soutěž začíná za týden. Předpokládáme, že potrvá čtrnáct dní. Prosíme o odpověď. Pak se dozvíš víc.

Organizátoři

TŘI

Zlodějský gambit. Soutěž. O několik dní později, když už jsem byla zpátky doma na Bahamách, místo abych měla hlavu plnou myšlenek na útěk na letní kemp, mi v ní tahle slova rachotila jako kostky z vrhcábů.

Předpokládám. Vrhcáby jsem nikdy nehrála. Rodinné deskové hry ztrácí své kouzlo v okamžiku, kdy vaše matka odmítne přestat podvádět.

Rozptylovalo mě to při trénování obratnosti. V tréninkové místnosti jsem byla víc než hodinu – ulevuje to od stresu. Snažila jsem se pilovat skok z jedné krabice od bot do druhé, položené o dva metry dál. Minulý měsíc jsem zvládla metr a půl. Máma mi potom řekla, že v mém věku dokázala skočit dva a půl metru.

Připravila jsem se, pokrčila nohy v kolenou a zkusila to znovu. Sotva jsem se odrazila, věděla jsem, že jsem v loji. Neměla jsem dostatečnou rychlost. Přistála jsem na kraji krabice a zemská přitažlivost mě přemohla dřív, než jsem stačila nabýt rovnováhu. Praštila jsem sebou na matrace.

Zanadávala jsem a odfoukla z obličeje jeden ze svých copánků. Dopadl na mě stín. Tetička Jaya na mě zírala s rukama položenýma na smyslných bocích. I když je o sedm let mladší, vypadá úplně jako moje máma. Kdybych přimhouřila oči, mohla bych si myslet, že to máma se na mě mračí a kysele špulí rty, což je poznávací znamení všech Questů.

„Co je s tebou?“ Nenabídla mi ruku. V rodině Questových si na nohy nepomáháme. „To ty tvoje pitomé boty. Kvůli nim jsi zakopla.“

Podívala jsem se na tenisky, které jsem si vybrala pro dnešní den. Byly bílé a vyšívané na zakázku, zdobené drobnými zlatými lístky pečlivě vyšitými na plátně, nakreslenými podél gumových spojů a vyřezanými do podrážek, s třpytivými zlatými tkaničkami, které s lístečky suprově ladily. Tetička občas projevuje mizerný vkus.

„Beru to jako osobní urážku, tetičko. A ještě víc mě uráží tvůj předpoklad, že bych si koupila něco, v čem se nemůžu pohybovat.“ Není to tak, že bych sbírala lodičky a boty na platformě. Moje obvyklé tenisky se na trénink perfektně hodí.

„Proč jsi sebou potom řízla? Vyklop to, pověz tetičce, co tě rozptyluje.“ V jejím podání to znělo, jako by ji popuzovalo, že se musí ptát, ale zdánlivě bezstarostný přístup a nadhled je její typický modus operandi. Vždycky přišla, když jsem ji potřebovala, a plynule mluvila mým jazykem, dost na to, abych pochopila vzkaz: Co je s tebou? •)•) ve skutečnosti to znamenalo, že je tu něco, o čem chci mluvit. A v tomhle domě, stojícím na ostrově tak vidláckém, že lidi mají koloniály se smíšeným zbožím ve vlastních obývacích pokojích, a kde můžete celý den sedět na silnici vysypané štěrkem a uvidíte víc divokých prasat než aut, je kromě mámy málo lidí, se kterými můžu mluvit, a žijí daleko od sebe.

Když nás naše soukromé letadlo vysadilo doma, tetička už na nás čekala.

„Slyšela jsi někdy o něčem, co se jmenuje Zlodějský gambit?“ Poprvé jsem ta slova řekla nahlas a zněla stejně bizarně jako v mé hlavě. Gambit? To je naprostý nesmysl. Zloději se spolu přece nescházejí k šachovým partiím.

Tetička se našponovala a celá ztuhla, jako by čekala ránu do žaludku.

Takže o něm slyšela.

Sedla jsem si a opřela se vzadu o dlaně.

„Organizátoři ti poslali pozvánku?“

„Před týdnem. Co je to za organizaci? Ty je znáš?“

„Co ty na to? Odpověděla jsi?“ Moje otázky zcela ignorovala.

Nakrčila jsem nos. „Na divné vzkazy v černé schránce zásadně neodpovídám. Ten e-mail jsem smazala, sotva jsem ho uviděla.“

Zjevně se jí ulevilo. Pumelice na břiše nepřistála. „Dobře.“

„Teď já. Kdo jsou sakra ti organizátoři a proč ty o nich víš, a já ne?“

Položila jsem se na záda, dala si nohy za hlavu, zapřela jsem se dlaněmi a švihem se postavila na nohy. Tetička, máma i já jsme zhruba stejně vysoké, takže jsem jí mohla pohlédnout do očí. Jestli jsem byla předtím zvědavá, teď jsem to musela vědět. V téhle rodině se žádná tajemství nepěstují.

Tetička mlaskla jazykem, schválně hrála o čas. „Je to jen banda bohatých cvoků s mocenským komplexem, kteří každoročně pořádají tenhle závod. To je všechno, co vím.“

Mluví za sebe. Znamená to, že máma ví víc?

Způsob, jakým přede mnou uhýbá očima, naznačuje, že na tohle téma jsme se nikdy nebavily záměrně a získat víc informací o záhadné organizaci bude fuška. Zkusila jsem to jinak.

„A ten gambit je…?“

Na zlomek vteřiny se zdálo, že mi neodpoví.

„Soutěž, soutěž zlodějů. Něco jako… soukromá ilegální zábava.“ Přehodila si copánky přes rameno a loudala se pryč, cestou z krabice s různými druhy cvičných zámků vylovila pouta.

Následovala jsem ji. „Bála ses, že se zúčastním ilegální herní show vedené tajným jednoprocentním klubem?“

„Řekla jsem něco jako soukromá ilegální zábava. Nepřekrucuj to. Není to Na lovu: Zlodějské vydání.“ Vytáhla si z účesu vlásenku a pustila se do otvírání pout. „Co jsem slyšela, tak vždycky někomu teče krev. Pokud se mu podaří vyváznout.“ Klepeta se s lupnutím otevřela. Naznačila, abych napřáhla ruce. Bez rozmyslu jsem jí vyhověla a ona mi přicvakla jeden náramek na zápěstí.

„Proč by potom s nimi někdo hrál? Kvůli ranci prachů?“ Zloději nikdy nedělají nic zadarmo.

„Spíš kvůli brutální odměně.“ Tetička mě otočila a spoutala mi ruce za zády. Naučeným pohybem jsem se protáhla obloukem spojených paží tak, aby se spoutaná zápěstí ocitla vepředu, a vytáhla jsem z copánků vlastní vlásenku. Měla jsem jich tam pěknou sbírku. „Říká se, že vítězi…,“ pokračovala tetička, „splní přání.“

Naklonila jsem hlavu. „Přání. Něco jako: hele, padá hvězda, něco si přej?“

„Padající hvězdy ti splnění přání nezaručí, peníze ano.“ Luskne mi prsty před očima. „Soustřeď se.“

Správně. Pouta. Zasunula jsem hrot vlásenky do zámku a zašátrala po zamykacím mechanismu.

Tetička se zamračila. „Mohla by ses z nich snáz dostat bez vlásenky…“

„Nepřipustím, abys mi zlomila palec, tetičko.“ První náramek se s cvaknutím otevřel a lámat kosti nebylo třeba. Roky mě přesvědčuje, abych se naučila vyhodit si kloub, ale tohle je hranice, kterou bych radši nepřekračovala.

„Bolí to jen při několika prvních pokusech,“ přesvědčuje mě tetička. Odemknu druhý zámek a pouta přistanou na stole. Upřeně si mě prohlíží. „Mámě jsi o tom pozvání neřekla, že ne?“

Za jejími slovy se skrývá nevyřčené proč. Pokouším se je ignorovat a připravím si krabice na další skok.

„Má moc práce,“ odpovím. „Plánuje další loupež a tak. Však ji znáš.“

A já mám v plánu se z toho během pár dnů vykroutit… i když jsem byla zvědavá, co je taková zlodějská hra zač, nehodlala jsem se jí nechat rozptylovat, anebo čímkoliv jiným, do čeho se mě máma chystá zatáhnout. Undergroundová hra mi přátele získat nepomůže, obzvlášť taková, které se účastní banda licoměrných podvodníků.

„Hm-hmm.“ Tetička sice mluví plynulou rosalynštinou, ale já mistrně vládnu jazykem tetičky Jayi. Překlad: Zkus to znovu.

Povzdechla jsem si, ale místo abych skočila zpátky do krabice, sedla jsem si. Tréninková místnost kolem nás byla zaneřáděná všemi druhy výcvikového materiálu. Byly tu sejfy, terče na šipky, figuríny pro nácvik boje zblízka a krabice s různými druhy uzlů určených k rozmotání. Není to jediná místnost svědčící o rodinném řemesle. Po celém domě jsou trofeje z různých kšeftů, kontinentů a období. Všechny historky s nimi spojené jsem znala už v pěti letech. Tenhle svazek dědeček stopil z knihovny amerického Kongresu. Tohle zátiší? Schovávalo se v depozitáři pod Louvrem, dokud ho nenavštívila prateta Sara. Mince v misce na klíče? Pocházejí z kapsy náčelníka štábu prezidenta Ugandy. Dům je plný drobných připomínek a spousta z nich pochází z dob, kdy zde žil zbytek mé rodiny. Tehdy se máma dostala do neslavně proslulého konfliktu, který mi stále nikdo nevysvětlil, kdy se dokonce i její vlastní rodiče rozhodli, že s ní nechtějí mít nic společného, mimo zajištění, aby se kšefty nepřekrývaly. Řekla bych, že trofeje jsou ukryté všem na očích, kdyby se tu ovšem vyskytoval někdo, před kým by se měly schovat.

Celý tenhle zatracený dům je zlodějský ráj. Připomínka, proč jsem se narodila. Pro co jediné bych měla žít – pro svou práci a rodinu.

Ale nebyly tu jen vzpomínky a trofeje.

Každý týden se na ledničce a skříňkách objevovaly nové zámky. Mizely klíče od auta, a když jste chtěli nějak odjet, museli jste nastartovat bez nich. A nezapomínejme, kolikrát máma zamkla všechny moje přístroje, a jediný způsob, jak se k nim dostat, vyžadoval šlohnout jí přístupový kód. A žít na tomhle ostrově bez mobilu byla svérázná forma pekla. Máma tvrdí, že naše rodina tento způsob života vede, protože je osvobozující. Nezná hranice. Baví. Jistě, kšefty bývají vzrušující. Ale po zbytek času…

Nedokázala bych strávit další rok o samotě, v naprosté sociální izolaci. Důvěřovat někomu z oboru mimo okruh rodiny nepřicházelo v úvahu. Nabízely se dvě možnosti: buď tu zůstanu uvězněná, anebo se tohohle života vzdám a najdu si normální kamarády. Kvůli nim jsem ochotná vzdát se euforie z úspěšných akcí.

Tetiččina otázka stále visela ve vzduchu: Proč jsem o tom mámě neřekla?

Pokrčila jsem rameny a pohrávala si s konečkem copánku. „Co když si chci od všech těch krádeží na chvilku odpočinout?“

„Možná je tu něco jiného, co chceš během té pauzy dělat.“ Prohodila to ledabylým tónem. Jako by stačilo promluvit správně hlasitě a správným tónem a vydoluje ze mě pravdu.

Založila jsem si ruce. Očividná taktika nebo ne, zabralo to. Možná protože tetička je mladší než máma a nejde z ní takový strach. Možná bych jí mohla povědět o svém únikovém plánu. Mohla bych to podat tak, že se chci na letním soustředění naučit něco, co prospěje rodině. Aby to nevypadalo, že nevděčně kašlu na komfortní vysokooktanovou rodinu, do které jsem měla to štěstí se narodit. Mohla by mi pomoct tohle téma předhodit mámě.

Ze zamyšlení mě vytrhl klapot sandálů. Nezapomínejte – máma vždycky poslouchá. Přinejmenším dokud jsem s ní v jednom domě. Vyhrkla jsem nejlepší odpověď, která mě napadla: „Nechci dělat nic, co se netýká téhle rodiny. Co bych si bez vás počala?“

„Nudila se? Zchudla? Nežila v tropickém ráji na jednom z nejkrásnějších ostrovů na světě?“ Máma, v džínách s vysokým pasem a křiklavě červeném topu, který jí padal z jednoho ramene, karibská pompa sama, vkročila dovnitř. Dopsala něco na mobilu a pak nás poctila svou plnou pozorností. „O čem si moje holčičky povídají? O nočních můrách?“

Zadržela jsem dech. Naštěstí se nezdálo, že by se tetička chystala rozpovídat o pozvánce na gambit. Založila si jednu ruku v bok a přimhouřila oči, zírala na mámu a já jsem z jejího postoje vyčetla, že mě nenapráská. „Přestaň říkat, že jsem tvoje holčička! Máš jenom jednu dceru, a já to nejsem.“

„No, no, no…,“ chlácholila ji máma. „Moje panenka se vzteká.“ Štípla tetičku do tváře dřív, než ji stačila plácnout přes ruku. Jako malou ji máma zjevně považovala za svou živou hračku. Když bylo tetičce pět a mámě dvanáct, mamka ji celý měsíc přesvědčovala, že není opravdové děvčátko, ale jenom panenka. Uběhlo dvacet sedm let a máma ji pořád škádlí.

Tetička zatnula zuby a naštvaně odpochodovala.

„Takhle by sis ji dobírat neměla,“ pokárala jsem mámu. „Vážně se jí to dotýká.“

Máma se zamračila a vyškrábla si zpod nehtu kousek špíny. „Ty tomu nerozumíš – nemáš sestru.“

To bolelo. Nemám žádné přátele, tátu ani sourozence. V posledních dvou případech za to může ona.

Tuhle myšlenku vzápětí vystřídal pocit viny. Zlobit se na mámu kvůli tátovi není fér. Na vztahy si nikdy nepotrpěla – tohle bylo nejobsáhlejší vysvětlení, jaké mi dala, když došlo na její intimní život –, proto se vydala cestou umělého oplodnění. A ze všech mužů na světě si musela vybrat dárce, který zemřel pár týdnů potom, co odevzdal – uf – svůj jediný vzorek. Takže padá možnost po něm pátrat nebo že by se chtěl poohlédnout po dětech, které by mohly být jeho potomky. Máma přísahala, že se o jeho smrti dozvěděla, až když byla ve třetím trimestru, a já věděla, že o něčem takovém by nelhala. Přesto jsem si na to vzpomněla pokaždé, když jsem potřebovala důvod být na ni naštvaná.

Máma zaostřila na krabice za mnou. „Dva metry?“

Ošila jsem se. „Skoro.“

Přikývla a postavila se přede mě. Ačkoliv jsme už stejně vysoké, připadala mi vyšší. Dost velká, aby mě mohla popadnout a zatočit se se mnou ve vzduchu, jako když jsem byla malá. Voněla po kokosu a já si skutečně na okamžik připadala jako mrně. Možná za to může Pavlovův reflex, ale kdykoliv ucítím její vůni a dovolím jí, aby mi zastrčila za ucho jeden z copánků, uklidním se. Věřím si. Taková je moje máma. Kdybych skutečně něco chtěla, stačilo by… ji o to požádat, ne?

Vyschlo mi v puse. Přesto jsem promluvila. „Víš… že státní univerzita v Louisianě nabízí jeden z nejlepších gymnastických programů ve Státech? Vsadím se, že tamější studenti skáčou dva metry z místa s prstem v nose.“

Máma se zarazila. Pomalu se ode mě odtáhla.

Vlídný výraz milující matky byl pryč.

Neměla jsem nic říkat.

„Ale no tak, Rossie,“ zasténala a znělo to pěkně podrážděně.

„Nechápu, co je v tom za problém!“ vyštěkla jsem. „Je mi sedmnáct. Všichni sedmnáctiletí z ostrova brzy nastoupí na vysokou.“

„A jak ty to víš?“

„Máš pravdu, nic nevím, protože nikoho neznám!“ Roky mi vtloukala do hlavy jedno a totéž: Ne, nemůžeš navštívit sousedy. Ne, nemůžeš chodit na střední. Nemůžeme nikomu věřit.

Jistě, chápu.

Odhalit, co jsme zač, a přátelit se s lidmi na ostrově by nebyl zrovna hvězdný tah a já se dávno poučila, že nikdy, ale opravdu nikdy nemůžu věřit nikomu z branže. Ale kdybych byla pryč, kdybych v úplně jiné zemi předstírala, že jsem stejná ovečka jako všechny ve stádě, kdybych si dávala pozor, skutečně by bylo tak nebezpečné stýkat se s jinými lidmi?

„Lidí znáš spoustu,“ domlouvá mi máma. „Mě a Jayu, a vždycky můžeš zavolat dědovi a babičce. A tetičce Saře.“

Uvědomuje si vůbec, jak je to málo? Nemluvě o tom, že jsem jediná, komu je pod třicet. Založila jsem si paže. „Ti se nepočítají. Jsou to příbuzní. Není to dost –“

Pokusila jsem se zastavit, ale vyklouzlo mi to z pusy dřív, než jsem si uvědomila, co říkám. Polekaně jsem se podívala na mámu. Z jejího úšklebku jsem vyčetla, jak porozuměla mému sdělení. Nejste pro mě dost.

„Nemyslela jsem to –“

Přitiskla si prst na rty a já zmlkla. „Rosalyn,“ spustila. „Rodina tě neopustí. Nebude ti lhát. Můžeš jí důvěřovat. Podívej se, čím se živíme. Každý po něčem touží – a častokrát po tom, co patří někomu jinému. Lidé na tebe budou hrát jako na housle, aby tě dostali tam, kde tě chtějí mít. Lidé, které budeš považovat za přátele, lidé, o kterých si myslíš, že jim můžeš věřit, ti zlomí srdce a nechají tě zemřít. Přece jsi chytřejší než oni, holčičko. A pokud ještě ne, jsem dost mazaná, abych dokázala rozhodnout za tebe. Protože tě miluju. Takže ne, nikam nepojedeš. Beze mě ne. Konec. Rozhodnuto.“

A bylo to. Jakmile vynesla verdikt, nejel přes to vlak. Žádný křížový výslech. Můj názor ji nezajímal. Zatínala jsem zuby tak úporně, až mě bolely. Všechno ve mně vřelo. Ale nemělo to nic společného se vztekem. Nehrozilo, že začnu házet věcmi.

Jestli se mám uchýlit k plánu B, zvanému vykašli se na ni a stejně to udělej, potom musím zachovat klid, a hlavně se nepodřeknout.

Probodávaly jsme se s mámou očima. Čekala na odpověď. Přinutila jsem se přikývnout a ona se rozzářila, sepnula si ruce pod bradou a usmívala se, jako by o nic nešlo, přestože na mě právě svrhla bombu.

„Hodná holčička. A teď… kde je ten pěkný černý batoh se zlatými zipy, který jsem ti koupila?“

Zarazila jsem se. Začala jsem si do něj připravovat věci na letní tábor. Že už by mě vyhmátla?

„Nevím, kam se poděl. Proč?“

Zaváhala. „Nezlob se na mě, ale budeš si ho muset sbalit. Vzala jsem džob, který dost hoří, a potřebuju tě. Večer odjíždíme.“

„Dneska večer? Vždyť jsme se právě vrátily!“ Dobře že moje evakuační zavazadlo nevyčmuchala, ale zároveň to bylo hodně špatné. Další kšeft nekorespondoval s mými plány.

„Uklidni se, holčičko, nepotáhnu tě na druhý konec světa. Je to hned vedle, na ostrově Paradise. Maximálně na dva dny. Než se naděješ, budeme zase doma. Přepošlu ti detaily, ano?“ Máma odcházela, jako bych na to kývla.

„Ale já –“ Otočila se ke mně. „Co když už něco mám?“

Zakabonila se jako bouřkový mrak. „Co může být důležitější než tvoje rodina, Ross?“

Nové zkušenosti?

Přátelství?

Šance zjistit, jestli skutečně existuje něco důležitějšího?

Nic z toho nebylo správnou odpovědí. Už mi řekla, jak to je. Jediné, na co se můžu spolehnout, je moje rodina, moje máma.

Pochopila jsem, proč tetičce vadí, když ji máma nazývá svou panenkou. Někdy jako by to ani nebyl vtip. Vždycky s námi jednala jako se svými hračkami a bavila se s námi s vědomím, že vždycky zvítězí.

Jestli mám odejít, možná je načase, abych si já pohrála s ní. V hlavě se mi zrodil nápad. Mám se zúčastnit nové akce – co kdybych uprostřed ní zmizela? Nebyla by to ta poslední věc, kterou by čekala?

Usmála jsem se. Radostně. Opravdově. Objala jsem mámu kolem pasu.

„Není nic důležitějšího než my dvě.“ Povzbudivě jsem ji stiskla.

Napřed si mě podezřívavě prohlédla, potom mě k sobě přivinula. „Hodná holčička.“ Přimáčkla mě k sobě o něco pevněji. „Pamatuj si, že tam venku nikdo a nic není. Rozhodně nikdo, komu bys mohla stoprocentně věřit.“

ČTYŘI

„Zmapováno a zakresleno.“ Natočila jsem iPad tak, aby ho máma viděla z druhé strany stolu. Odtrhla zrak od své čerstvé manikúry, pozornosti pro lázeňské hosty.

Byly jsme na ostrově Paradise, který si většina lidí představí pod pojmem Bahamy. Vysoké korálové útesy, bílý písek posetý stánky nabízejícími smažené kuličky z mušlí a mariny s řadami zakotvených štíhlých, elegantních jachet, z nichž každá stojí tolik peněz, kolik většina zdejších turistů neuvidí, i kdyby měli k dispozici tucet životů. Náš cíl se skrýval v podpalubí jedné z nich a hotelový pokoj v desátém patře poskytoval dokonalou vyhlídku a přehled.

Máma mě zaúkolovala vypracováním strategie vniknutí a úniku. Ne že by to nemohla udělat sama. V tomhle oboru mě začala zaučovat, když mi bylo čtrnáct. Zátěžový test během výcviku nebo tak něco. Ráda jsem si namlouvala, že jsem v tom nejlepší a ona to ví. Jestli je na světě jediný člověk, který si umí poradit s útěkem z obzvlášť stísněného místa, pak je to Ross Questová, znalá dusivých objetí své matky.

Netušila, že tenhle plán má dvě části. Prohlížela si cestu, po níž se dostane na jachtu a z jachty, ale už neviděla, že osobně hodlám vzít dráhu směr mezinárodní letiště v Nassau, odkud poletím za zbrusu novým dobrodružstvím.

Bylo těžké ubránit se samolibému pousmání. Máma mě sem zatáhla, protože co se zdrhání týče, jsem útěkový génius, a já se toho chystala využít. Možná jednoho dne, až se přenese přes můj odchod, se ohlédne a bude pyšná na to, jak důmyslně jsem si počínala.

„Jachta měří devadesát pět metrů od přídě po záď. Má čtyři paluby, strojovnu nepočítám.“

Máma mi skočí do řeči. „Podle protokolů je na ní pět hostů a patnáct členů posádky, takže předpokládejme, že ve skutečnosti je jich dvojnásobek. Co ty na to, holčičko?“

„Ano, samozřejmě.“ Jako kdybych to už nezahrnula do svých kalkulací. Jedno z pravidel Questových: ať si myslíte, že proti vám stojí cokoliv, zdvojnásobte to. „Vytyčila jsem nejlepší cestu, která se vyhýbá kajutám a prostorům určeným pro hosty. Vzadu je malý přístav pro motorové čluny. Zakotvíme Zodiaca mezi ním a pravobokem přídě, protože tam nejsou žádná kruhová okénka, potom se budeme řídit mapou, kterou jsem nakreslila – dovnitř se dostaneme průlezem na první palubě a vezmeme to přes strojovnu do skladu. Cesta je to rychlá a přímá, takže bychom měly být schopny všechno přenést na náš člun do třiceti minut.“

Vážně bezchybná cesta… skoro.

Máma našpulila pusu. „Co záložní plán? Copak jsi nenašla žádný způsob, jak zmizet v případě ohrožení?“

Snažila jsem se nedat najevo, jak se mi rozbušilo srdce. Naklonila jsem se a ukázala jí jiné plánky, tentokrát s mnohem spletitější trasou kolem kajut posádky k přídi lodi. „Našla, ale už je to větší chaos. Ten první by měl být v pohodě.“

„Určitě se nedá dostat ven jinudy?“ Máma si prohlížela plánky a hledala neexistující východ. Aspoň plány o něm mlčely.

„Co se týče východů, nikdy se nemýlím.“

Proti tomu nemohla nic namítnout.

„Perfektní.“ Máma se zvedla a jako by si mě znovu prohlížela. „Vyrážíme při západu slunce.“

Voda byla černá jako inkoust.

Uhánět po ní mi připadalo jako klouzat po stínu a mířit přímo k hvězdnému obzoru.

No… spíš jako bych já mířila k obzoru, ale napřed jsem musela odvést tuhle práci.

Jachta byla skoro neviditelná, štíhlá černá silueta na černém pozadí. Zatímco náš Zodiac skákal na vlnách, přehrávala jsem si všechno v hlavě. S trochou štěstí budou všichni na palubě spát. Máma odtransportuje lup v plátěných pytlech, zatímco já připravím další várku. Není to nejsofistikovanější práce na světě, ale všechno nemusí být událost roku, jak by řekla tetička.

V podstatě jde o lehce vydělané peníze. To těžší bude teprve následovat.

Z očekávání mě až brněly ruce. Moje tenisky, tentokrát v odstínech oceánu, modré, zkrášlené abstraktními vlnami s napěněnými čepicemi a doplněné korálově zelenými tkaničkami, nadskakovaly na podlaze lodi. Zatínala jsem prsty a zase je povolovala. Máma si toho všimla a odtrhla oči od vody.

„Nepovídej, že jsi nervózní, holčičko,“ dobírala si mě. Přestože byla napůl skrytá nocí, celá v černém a s vlasy svázanými do praktického culíku, vypadala desetkrát lépe, než budu kdy vypadat já.

Usmála jsem se. „Vzrušená.“

Zakřenila se na mě a stiskla mi stehno. „Vítězit je vzrušující.“

Nic netušila.

Asi sto metrů před cílem máma vypnula motor. Zbytek cesty k zadní části jachty jsme pádlovaly a vyhýbaly se okénkům, průlezům a světlům. Na většině lodi panovala tma. Ponořila se do spánku.

Máma vyšplhala na první palubu a já hned za ní. Ujala jsem se vedení a následovala neviditelnou pěšinu. Zůstávala jsem ve střehu, připravená pohotově odvinout svůj bojový náramek. Ale na lodi vládlo téměř nadpřirozené ticho. Jako by byla opuštěná, i když jsem věděla, že to není ten případ.

Tiše jsme se kradly dál a zanedlouho jsme se ocitly ve skladu. Nevelkým kulatým okénkem se dovnitř prodíralo měsíční světlo a ozařovalo dřevěné bedny. Máma zvedla jedno z vík. Uvnitř se schovávaly starobylé poklady vyzvednuté ze dna oceánu. Zlaté dublony, kusy kormidla z historické lodi, úlomky porcelánu, stříbrné příbory, náramky a zrezivělá dýka. Naši dnešní nešťastní hostitelé patřili k jinému zaměření našeho oboru. Byli to lovci pokladů. Plenili vraky ztroskotaných lodí a pátrali po starožitnostech, které někdy skončily v jejich rukách pár dní po svém oficiálním objevu. Nevadilo jim, že technicky vzato patřily těm, kteří loď nalezli, anebo vládě, v závislosti na tom, kde a jak daleko od břehu se našla. Vzhledem k honosnosti jachty to byl lukrativní byznys, a stejně protizákonný jako to, čím jsme se zabývaly my.

Bohužel pro ně měli konkurenci, která neskákala radostí, že je v případě této kořisti předběhli. Na poslední chvíli si nás najali, abychom šlohly ukradený poklad a předaly ho jim. Když si uvědomím, kolik nám za něj zaplatí, a s jakými potížemi ho prodají na černém trhu, neumím si představit, že jim přinese velký zisk, ale napadlo mě, že cílem je spíš naštvat nepřátele než vydělat balík.

Máma sepne ruce a pak ukáže za sebe, což je náš němý signál pro „sbal to a jdi“. Přikývnu a začnu opatrně vkládat stříbrné příbory a dublony do jedné z polstrovaných tašek, které jsme si přinesly. Společně ji naplníme, potom si máma přehodí popruh přes rameno a zamíří ven. Já se pustím do plnění druhé tašky. Když já budu balit a ona odnášet, zvládneme transport v polovičním čase a za polovičního hluku.

S každou plnou taškou mi srdce tluče rychleji. Čím víc se blížíme konci, tím blíž jsem útěku. A je to tady. Naskočí mi husí kůže. Prsty mě svědí jako pokaždé, když se chystám něco čórnout. Ale tentokrát nejde o poklad. Kradu svou vlastní budoucnost.

Brzy se dostaneme k poslední bedničce. Odhaduju, že se její obsah vejde do tří tašek.

Nadešel čas.

Máma se vrátila pro bůhvíkolikátou tašku a já plnou vyměnila za prázdnou. Když převezme tu naplněnou, snažím se nedat na sobě nic znát, ale nemůžu si pomoct a naposled se na ni podívám. Bude to brát jako zradu. I kdybych se o týden později vrátila, nebo o jediný den, pouhou hodinu, dokonce i kdyby se pokusila přitáhnout mě zpátky, vždycky to mezi námi bude stát. Ross utekla. Ross opustila rodinu. Pro Ross jsme nebyly dost dobré. Chystala jsem se rozdělit svůj život na dvě půlky – předtím a potom. Kterou budu při zpětném pohledu hodnotit jako tu lepší?

Máma se do mě zabodla pohledem a já uhnula očima. Všimla si něčeho? Co když mi čte myšlenky? Zastaví mě?

Ne. Opět se chopila plné tašky a bez dlouhých cavyků odešla. A promarnila poslední šanci mě zadržet.

Vystrčila jsem záchranný člun. Stačí do něj skočit.

Noční ticho prořízl výstřel. Zarazila jsem se těsně předtím, než jsem se odrazila. Na palubě zaduněly kroky. Nad hřebeny vln vzplála světla. Lidé se probudili a stříleli.

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI