Copyright © Jiří B. Mayer, 2024

ISBN 978-80-284-0257-0

Obsah

Na suchu

Bubliny

Samá voda

Až na dno

Autorská poznámka

Na suchu

Všechny důležité události v mém životě odstartoval rozvod, rozchod nebo jiný rozkol či rozvrat. Což je nejspíš dobře, protože jinak bych teď neměl o čem psát, a pokud náhodou jo, nikdo by to nečetl. Podívejme se pravdě do očí – lidi milují drama. Rozhodně o něm rádi čtou. Existují dokonce úplní degustátoři dramatu. Když se jim ho nedostává v potřebné míře, jednoduše si nějaké pěkné drama vymyslí, ponoří se do něj a hned je na světě líp. Najednou zase žijí. Cítí. Aspoň něco. Něco, co není prázdnota, naprostá duševní a emoční vyčpělost.

No, pro tyto fajnšmekry můj příběh není. Obávám se, že jste si v dobré víře zakoupili knihu, která je velmi nezáživná. Nevypráví totiž o lásce na první pohled ani o vraždě, byť jsem k obému neměl během dospívání daleko. Popravdě řečeno moje dospívání bylo tak nevyrovnané – občas strašná nuda a občas nevýslovná muka –, že ani nevím, jak by se o tom dalo napsat vyrovnané, ucelené dílo. Ale jestli máte trochu volného času a oči otevřené, jestli nepotřebujete, aby vám autor hned v anotaci vysvětlil, proč zrovna Závojnatky, pak věřím, že zklamaní nebudete.

Pravda.

Pravda je, že jsem si celej život něco vymýšlel, ale říkal vždycky jen PRAVDU. O vlastním světě, kterej nikdo nemohl vidět, protože každýho zajímá jen to nudný, trapný, prostě to, co se píše do životopisu, do rodnýho listu, do zdravotní karty, do žákovský knížky, na nákupní seznam. Nikdo není zvědavej na to, co je podstatný. Hlavně že se všichni zaklínaj populární formulkou – jsem autentický.

Mám-li to zhodnotit, řekl bych, že já jsem sám sebou. Asi až moc. A součástí mojí osobnosti byla vždycky spousta dalších osobností. Nechápal jsem, jak někomu může stačit jen jedna. Osobnost, role, identita… nazvěme to, jak chcete. Existuje dokonce výraz pro „lidi jako jsem já“, ale ten tu používat nebudu. Stává se z něj totiž sprostý slovo.

Lidská duše je jako dům. Obsahuje plno místností a ty je všechny objevuješ. Nebojíš se otevřít žádné dveře, prozkoumat to místo od sklepa po půdu, zatímco většina obyčejných lidí stráví svůj život zavřená na hajzlu.

To prosím pěkně pravil jeden velice moudrý muž. A nebyl to ani Paulo Coelho, ani dalajláma. Slibuju, že ho v pravý čas uvedu na scénu, ale teď budu ještě nějakou dobu sebestředně rozprávět sám o sobě. To kvůli tomu, že jsem nikdy nechodil na kurz kreativního psaní, jen k doktorce Lence Ptáčkové, dětské psycholožce. A ta horovala pro deníky.

Tvrdila, že zápisník myšlenek a denních aktivit je v každém věku skvělá pomůcka k seberozvoji. Nikdy jsem mu nepřišel na chuť. Myslím seberozvoji – deník jsem vzal později na milost. Seberozvoj, ten nakonec vzal na milost mě, a tak vám tu teď můžu vykládat, jak se ze mě stal dospělý, ehm, muž. Ale ten deník si musím vzít k ruce.

Když tě baví psaní, tohle by se ti mohlo líbit.

Povídala Lenka. No nevím. Daleko víc než nucené reporty ze školy mě vždycky uspokojovalo… řekněme pokoušet se tu paní zas a znovu obalamutit.

Takže jsem si občas něco málo přikrášlil nebo rovnou vybájil a bavil se tím, jak paní psycholožka neumí odhalit sádrový odlitek v košíku pravých vajec. Občas jsem jí tam vložil i nějakou velikonoční kraslici a čekal, jestli ji objeví. Na to byla expert mamka. Většinou vyčmuchala všechno, co nebylo poctivé domácí vejce, ale kupodivu mě nikdy netrestala. Věděla, že realitu od fantazie neodděluju jako žloutek od bílku. A možná nějak vytušila, že bych se tím fabulováním mohl jednou živit, daleko spíš než omeletami. No jo, mami. Jenže já jsem hnilička. Neopeřený kuře, co se bojí vylízt z vlastní skořápky.

V určitém období života vám ještě leccos projde, protože máte neviňoučkou tvářičku a na náprsní kapsičce lyžařské bundy vyšitého medvídka s kytičkou za uchem. Právě v tomhle věku jsem všem sebejistě tvrdil, že se jmenuju Marco. A nejspíš jsem byl velmi přesvědčivý, protože jistá maminka prý na jedné třídní schůzce vyzvídala, jestli mám druhé křestní jméno a jestli pocházím z nějaké cirkusácké nebo kolotočářské větve. Možná jo, ve šťastnějším paralelním vesmíru. S lepším postavením planet, se zářivějšími hvězdami pro zářivější budoucnost.

Narodil jsem se roku 1993 jako vedlejší produkt oslav. Taková hodně opožděná kocovina, dalo by se říct. Mí zploditelé museli mít ze vzniku nového českého samostatného státu fakt radost, že to tak roztočili. Jsem Váha s ascendentem ve Lvu, Venuší ve Štíru a Lunou v Rybách. Nic lepšího si snad ani nelze představit. Teda kromě toho, že by se Váha s ascendentem ve Lvu, Venuší ve Štíru a Lunou v Rybách jmenovala Ferdinand.

Jo, tohle mi zapsali do rodného listu. Protože disent vystoupil z ilegality. Protože Audience. Protože Ferdinand Vaněk. Znal jsem i kluka, který byl za odměnu pokřtěn coby Havel, jako by nestačilo, že už takhle měl těžkej start do života, když ho máma tak nějak „zapomněla“ v porodnici. Klidně jsem se mohl jmenovat Havel já, kdybych se příhodně nenarodil na jeho svátek.

Většina dětí se těší, až si v dospělosti bude moct dělat, co bude chtít. Já se upínal k představě, jak den po svých osmnáctých narozeninách sebejistě nakráčím na matriku a s velkou pompou předložím úřednici krasopisně vyplněnou žádost o změnu jména. A příjmení. Nehodlal jsem si ponechat nic, čím mě obdařili lidé, ke kterým nemám vůbec žádný vztah. Nic je to nestálo, absolutně nic. A já se jejich ubohýho daru zřeknu.

Na svět jsem přišel jako F. K. Ef Ká! Prostě Evka. Jo, já vím. Mám divnej mozek. Uplynulo dvanáct let od chvíle, kdy jsem při svých osmnáctinách trapně louhoval zlomené srdéčko v alkoholu. Dneska slyším na jméno Ferdie. Proč jsem se rozhodl přijmout, kým mě chtěli mít úplně cizí lidi, to se mi snad povede vysvětlit na následujících stránkách.

Existuje přinejmenším šedesát rozličných způsobů, jak může vypravěč čtenáři sdělit, že je kukaččí mládě. Třeba: Milý čtenáři, jestlipak víš, že mezi adopcí a pěstounskou péčí je zhruba tolik rozdílů jako mezi manželstvím a registrovaným partnerstvím? Dovol, abych ti to osvětlil. Sám jsem totiž výpěstek náhradní rodinné péče, co byl před lety požádán o ruku. A tohle povídání je můj způsob, jak se poprvé v životě přihlásit k vlastnímu Já. Jak říct fikčním světům na shledanou. Ještě před dvěma lety bych se sám sebe zeptal: A proč bych to proboha dělal? No, vydržte, taky se k tomu dostanu. Snad.

Strašně nerad to píšu, je to fakt klišé, ale asi mi vážně nezbude nic jinýho než položit tu nejpitomější řečnickou otázku, která existuje: Odkud začít? Asi od začátku. To se prý osvědčilo a devět z deseti podprůměrných spisovatelů tento postup doporučuje. Zbytek dává přednost nelineárnímu vyprávění. Já nechci být zbytek.

Pochopitelně si vůbec nepamatuju, jak jsem se z kojeňáku dostal do děcáku. Nebo mám psát do dětského domova? Vlastně ani nevím, jaký název je korektní a společensky přijatelný. Jen si mlhavě vzpomínám, že s domovem to moc společného nemá, spíš tak s barevným a hezky vybaveným útulkem pro koťata, který by lidi jinak utopili.

Tisíckrát jsem si představoval, jak se to stalo, že mě matka po porodu nepoznala. Proč si myslela, že jsem cizí, a ne její. Možná prostě čekala obyčejnýho čápa, vránu nebo pošťačku, tak ji zmátl ten mořskej pták a mrtvá sardinka, kterou jí vyplivl do klína spolu se mnou. Já totiž přiletěl na křídlech albatrosa. A teď jeho mršinu nosím za trest kolem krku, přesně jako ten starej námořník v básni Samuela T. Coleridge. Protože jsem se rouhal, že se mi cílová destinace nelíbí.

Podle všech dostupných informací to bylo hodně dlouhý a vyčerpávající entrée. Dodnes se mi občas zdávají dost hnusný sny, ve kterých se snažím proplazit, protlačit hrozně úzkým skalním tunelem. Skoro se do něj ani nevejdu rameny. Nemůžu vpřed ani vzad, mám hrůzu z toho, že jsem tu uvízl navždy a pomalu umřu…

Moje matka by radši ze skály skočila. Možná sama nikdy žádnou neměla – nikoho, o koho by se opřela. Těžko říct, co přesně se stane v mozku, když se konečně prokutáte ven a zjistíte, že nejste chtěný. Nejspíš vás nenapadá nic, nemáte jedinou myšlenku, protože jste stihli poznat jen rozdíl mezi tmou a světlem, teplem a zimou. Znáte chlácholivý rytmus srdce, škrundání tekutin, tlumené zvuky jiných lidských bytostí. Jeden hlas slýcháte mnohem častěji než jiné a naplňuje vás podivuhodným, blaženým pocitem. Tenhle hlas a pocit jsou součástí vaší existence, jsou přímo vámi. Neoddělitelné a nezpochybnitelné. Vaše první identita.

No a já tu svoji ztratil.

~

Mamka říká, že když si mě s Rudou přivezli, neuměl jsem si hrát. Na to si nevzpomínám. Zato si matně vzpomínám na Vojtu. Byl to můj kamarád v děcáku. Jenže za ním začali jezdit dva moc hodný lidi, trávili čas jenom s ním a později si ho brali i k sobě domů na noc, na víkend… a já tak trochu žárlil, možná trochu víc… a když si sbalil věci, aniž by se rozloučil, ani se mi po něm moc nestýskalo.

Vztahy jsou prostě na prd, protože dřív nebo později se každej vypaří. K tomu jsem nedošel rozumem, jako se to občas stane v dospělosti, když dostanete třetí kopačky. V dětství to není dobrovolný rozhodnutí. Dokonce ani nutnost. U mě to zkrátka bylo přirozený vyústění.

Některý děti proto budují pevný vztahy aspoň s hračkami. Já moc nelpěl ani na nich, rozhodně teda ne na těch „erárních“, protože vesměs patřily všem, stejně jako jsme my tak nějak „patřili všem tetám“. Ano, měl jsem i nějaký vlastní majetek. Auta, pár plastových zvířátek a taky méďu na muchlání, ale často jsem je ničil.

Nevděčnej spratek, řeknete si nejspíš a zavřete knihu, protože nesplnila vaše očekávání. No, když jsem byl malej, dost mě to trápilo. Že asi nejsem takovej, jakej bych měl bejt. A tak jsem utíkal.

Nejspolehlivější schovka je vlastní fantazie a nejlepší kamarádi jsou ti imaginární nebo knižní. Když nám tety četly, byl jsem v sedmém nebi. Jinými slovy jinde než v útulku pro nechtěná koťata. Vím, že plno lidí utíká do smyšlených příběhů a následuje králíky do jejich nor, aby na chvíli odlepili aspoň myšlenky od země, když už to těma plochýma nohama nejde. V tomhle jsem nebyl nijak výjimečný dítě, možná snad jen v té touze naučit se co nejrychleji písmenka, princip jejich spojování do slov, abych nemusel čekat na předčítačku. Byl jsem Alenka i Králík zároveň.

Alenka Panenka. Napsal jsem Ježíškovi, že si přeju princeznu Barbie. To jsem udělal jen jednou. Pak jsem pochopil, že kluci si s bárbínama ani s kočárkama nehrajou. Nebo spíš… neměli by. Tak jsem byl hodnej chlapeček, zvlášť poté co jsem dostal hodně špatnej „feedback“ od ostatních dětí. Mý souputníci uměli bejt dost krutý, když dostali šanci ventilovat svoje frustrace na chvíli ven místo dovnitř. Ostatně ani já nebyl jinej.

Tehdy s námi žili tři sourozenci. Nejstaršímu bráchovi bylo už osm, prostřední ségře sedm a nejmenšímu klukovi šest. Děti jak schůdky, rodiče asi nechodili do práce a jinou zábavu než množení neznali. Jejich potomci museli být hodně po nich, protože už v tak útlém věku se připravovali na zřejmě jediný životní úkol, který je čekal – plození. Totiž ne že by tušili, jak taková reprodukce probíhá od samého začátku, ale rozhodně věděli, odkud se berou mimina. Z nějakého důvodu jim porod připadal nesmírně zajímavý a zřejmě cítili nutkavou potřebu si stále dokola přehrávat ten svůj.

Většinou rodila holka – zpod trička vytlačila polštář, který jeden z bratrů ihned zaměnil za panenku nebo plyšáka. Stávalo se ale, že roli rodičky převzal i nejmladší bratr. Nevím přesně, jak dlouho to takhle praktikovali, ale pamatuju si den, kdy s tím museli přestat. Byl to den, kdy si nejmladší, šestiletý Erik vzal k „porodu“ sestřinu kytičkovanou sukni.

„Jak se jmenujete, maminko?“ zeptala se Monička nejmladšího brášky.

Jejich hra byla s každým opakováním sofistikovanější.

Erik jí sdělil nějaké ženské jméno. Už si nepamatuju jaké, třeba: „Jitka Horáčková.“

Monička v roli porodní báby nehnula ani brvou. Ohmatávala Erikovi, totiž Jitce, polštář pod trikem a zkušeně vsunula ruku pod volánkovou sukýnku.

Nejstarší Dominik zatím zaujal místo po boku své „ženy“ jakožto starostlivý otec. Tvářil se chrabře a s tichým „No no, bude to dobré“ poklepával Erikovi na rameno.

Monička zatím svědomitě pracovala. „Tak se pěkně uvolněte, paní Horáčková, a zhluboka dýchejte. Miminko tu bude každou chvíli.“

A skutečně. Bylo tady každou chvíli. Během hodiny stihla paní J. H. slehnout snad šestkrát.

Když tlačila posedmé, ozval se chlapecký hlásek: „ERIK MÁ SUKNI!“ A výbuch smíchu.

Když ležíte s roztaženýma nohama na zádech a sourozenec z vás tahá polštář, moc toho nezmůžete, abyste získali zpět svou důstojnost. Takže Erik jen zrudl a snažil se vyškrábat na nohy.

„Ne ne!“ ječel s gumou sukýnky stále pevně utaženou kolem pasu.

„Erik je holkaaa! Erik je holkaaa!“ posmíval se mu podobně starý chlapeček, který sám musel mít svých vlastních traumat jako ježek blech. Stočit se do klubíčka, aby to druhého co nejvíc bolelo, až se nás dotkne, a nechat všechny ty malé kousavé potvory vyskákat ven.

„Můžu bejt holka, když budu chtít!“ zaprotestoval Erik, zrudlý, jako by ho poštípal celý bleší cirkus.

„Ne, nemůžeš!“ zpražil ho starší bratr. Ten samý, který se ještě před minutou rozplýval nad svým prvorozeným plyšovým krokodýlem.

Nejsem na to vůbec pyšný, ale přidal jsem se k ostatním. Prostě síla smečky.

Připlížil jsem se k Erikovi zezadu a sestřinu sukýnku mu strhl. Bohužel se mi povedlo svléknout mu i bavlněné punčochy a trenýrky a obávám se, že přesně to jsem měl tehdy v úmyslu. Celá skupina se teď smála Erikově malému bimbasovi. Což ale nebylo to nejhorší.

Musím přiznat, že se mi o tom nepíše snadno. I já to párkrát slíznul za to, že si chci hrát s holkama, takže spíš jsem měl s Erikem soucítit, ne mu ještě víc ubližovat. Dneska bych ho běžel zachránit, jenže tenkrát…

Možná by někoho napadlo, že Erik měl přece dva starší sourozence, tak proč se ho nezastali. No jo. Ona se totiž dost blbě projevuje nějaká empatie, když jste se ji vlastně neměli kde naučit.

Takže tam Erik jen stál, obnaženej a pokořenej, zrazenej i vlastním bratrem. A ze samýho studu se počural. Teprve pak přiběhli dospělí. Dostal jsem vyhubováno a psycholog se mě na tu scénu později ptal, ovšem já mu byl schopný říct jen to, že Erik nikdy nebude holka, protože má pindíka.

Zrcadlo, zrcadlo, kdo je na světě nejsmutnější? Podvědomí zřejmě vyhodnotilo, že máme s Erikem společného víc než jen bydliště.

Myslím, že právě tím okamžikem odstartovala moje éra pomočených matrací. Ráno co ráno jsem si před vypoulenýma očima všech dětí odnášel mokrý, páchnoucí pyžamko do umývárny. Asi to mělo bejt výchovný. Když ses počural, tak si to sám vypereš. Ale nevím. Jestli jsem si z toho máchání vlastních spodků v mýdlový vodě něco vzal, leda tak to, že draze zaplatím za veškerou slabost. Udržet moč mě to nenaučilo.

Když se vám všichni okolo celý týdny smějou, potřebujete se nějak uvolnit. Osvobodit od úzkosti z toho, že jste přikovaný k tomuhle životu, tomuhle tělu, tomuhle jménu, tomuhle místu… a nic jiného vás nečeká. A vy to vnímáte, jen to neumíte pojmenovat. Možná se to jednou naučíte. Ve třiceti. Když vám bude mamka nebo pěstounka každý večer číst a vy sami začnete někdy ve třetí třídě psát. Když se budete hodně snažit. Když vás psychoterapeutka přesvědčí, abyste si pořídli deník.

Ale když se neumíte vyžvejknout, vlastně ani nepochopíte, co se vám děje v hlavě, natož aby to pochopili druzí. Proto si tolik dospělých myslí, že dětský emoce jsou plochý a jednoduchý.

No, když si vzpomenu na ty svoje… Jo, asi trochu plochý byly. Dnes a denně jsem se snažil rozšlápnout je na placku jako brouka. A ty tvory ve svým podvědomí taky. Ječel jsem, mlátil kolem sebe a dupal. Hnusnej, skákavej hmyz, co mě vysává! Nedá se jen tak chytit mezi palec a ukazovák, nemůžu ho zahubit, ale je tady. Jako blechy v bodlinách.

~

Dana, Ruda a Táňa. No a taky Ráďa, ale ten už s nimi nebydlel. V roce 1998 k nim přibyl Ferdinand.

Nevím, jestli je to normální, nebo se ve mně už tenkrát projevovaly sklony, které mě předurčovaly ke kariéře v oblasti personalistiky (a které jsem úspěšně zazdil umanutou touhou stát se druhým Antoinem de Saint-Exupérym). Tak či onak si moc dobře vybavuju, jak jsem se těch lidí zeptal, proč se rozhodli vzít si právě mě. Byla to jedna z prvních otázek, kterou jsem jim položil. Svý budoucí rodině. Zajímalo mě to. Nevěřil jsem, že mě chtějí jen tak. Nikdy vás přece nikdo nemůže mít rád jen tak. Musíte být hodný, to v první řadě. Oni přece nevěděli, jestli jsem hodný. Popravdě řečeno, tety jim o mně mohly vykládat spíš úplnej opak: Počurává se, rozbíjí hračky a šikanuje ostatní děti, milá paní. Toho si neberte.

Dozvěděl jsem se, že Dana, ta malinkatá paní s vlasy jako kolie a s teplýma rukama, pomáhala v minulosti mnoha maminkám porodit jejich děti v jakési pražské porodnici a na vlastní oči viděla, kolik z nich nemělo hned zkraje života moc štěstí. Ona sama před jednadvaceti lety přivedla na svět chlapečka a před patnácti lety „tadyhle Táňu“, vždycky chtěla velkou rodinu, ale osud to prý vymyslel jinak. Proto začala uvažovat o tom, že další děti si s tatínkem pořídí jinou cestou, trvalo to ovšem dalších několik let, než byli oba pevně rozhodnuti.

„Asi jsme prostě čekali na tebe,“ usmála se hřejivě. Když viděla můj obezřetný výraz, dodala: „A navíc teta Anetka říkala, že máš moc rád knížky. Já taky.“

„Dana je dokonce píše,“ mrkl její muž Ruda jedním okem. „Určitě se ti budou líbit.“

Zatím se mi líbilo spíš to, že má na sobě tričko s velkým jezevčíkem a nemluví moc nahlas. Hluční pánové mi naháněli strach. Hlavně křiklouni, co rozmáchle gestikulují, neholí si vousy a smrděj jak popelník na stole našeho ředitele. Ruda měl hlas jemný, skoro až ženský, jako kdyby si každé ráno dával panáka aviváže, a na tvářích mu nerostl ani fousek. Možná neměl vůbec žádné ochlupení, protože jeho temeno připomínalo skalnatý výběžek porostlý ze dvou stran blonďatým lišejníkem.

Hnědovlasá a melírovaná Táňa, která už mámě přerůstala přes hlavu, aspoň co do výšky, toho ten den moc nenamluvila. Ale když byla řeč o spisovatelském umění její matky, asi cítila, že by ji měla podpořit. Takže trochu roztřeseným hlasem řekla: „Já měla vždycky nejradši tu o botičkách.“

To mě samozřejmě zaujalo a navnadilo. Nikdy jsem neslyšel žádnou pohádku o jakémkoli kusu oděvu, natož obuvi. A tak jsem asi o dva týdny později opustil svoje útočiště, abych si poslechl, jak odložená Křuska a její neméně opuštěný kámoš Žralok seskočili z popelnice a vyrazili na vandr. Hledat svoje štěstí.

Když si mě naši přivezli, bylo mi pět. Venku zrovna zuřil listopad a Dana před pár dny oslavila čtyřicátý třetí narozeniny. Dostala dáreček za všechny prachy. Pamatuju si, že během pár týdnů vytřídila asi čtvrtinu oblečení, se kterým jsem přicestoval, protože mi už bylo malý. Do světa se vydaly i jedny tenisky a sandále. Určitě svobodu uvítaly, protože věděly, že každou vyhozenou botu čekaj někde nový tkaničky.

Hodně dlouho jsme žili na docela obyčejným pražským sídlišti. Tehdy jsem pochopitelně vůbec netušil, že je ve skutečnosti architektonicky velmi význačné, nepřipadalo mi jakkoli pozoruhodné ani výjimečné. Daleko zajímavější mi vždycky přišel jeho název – Ládví. To je totiž kopec, víte? Nenápadná vyboulenina uprostřed Ďáblickýho háje, kam jsme chodili venčit hyeny. A taky Ignáce. To byl můj nej kámoš. Dinosaurus, heč!

Hyeny byly dva vořeši z trojskýho útulku, kdysi dávno nechtěný a opuštěný jako já. Bílou, stále trochu bázlivou pudlici Bertu adoptovali mí noví rodičové už jako dospělou, zachráněnou z nějaký fabriky na „roztomilá a levná štěňátka bez PP ihned k mání“. O pár let později přibyl do rodiny mladinkej, nevycválanej Pluto, údajně napůl maďarský ohař po tátovi, napůl chrt kříženej s dalmatinem po mámě. S ním jsme si okamžitě padli do oka, jako bychom jeden ve druhém poznali kus sebe, svou spřízněnou duši. Pravidelně jsme spolu páchali nejrůznější zločiny zaměřené převážně proti naší domácnosti.

Pluto skóroval častěji. Během několika let rozkousal dvě pohovky, manželskou postel, vchodové dveře, štětku na záchod, koberec v předsíni, pár mých hraček, bezpočet kuchyňského náčiní, jako např. vařečky, metličky a obracečky. Zachutnalo mu i mámino pouzdro na kontaktní čočky a tátova peněženka včetně kreditky. Jednou si donesl do pelechu krabici mlíka a otevřel si ji zubama. Kradl z kuchyňský linky, klidně i pytlík ovesných vloček, se kterým pak úprkem běžel přes celý byt, aby kolem sebe rozséval hrůzu, zmatek a mačkané obilí. Byl také nesmírně zažraným čtenářem a my vypozorovali, že dává přednost knížkám s pevnou vazbou, zatímco brožované výtisky spíše přehlíží. Jednou, to mi bylo asi dvanáct nebo třináct, jsem ho načapal, jak se hrdě prochází po chodbě a v tlamě spokojeně žužlá růžový, gelový dildo. Prostě kámo, jakýho si zaslouží každej kluk.

V sedmi jsem dostal prvního potkana. Táňa měla prastarého papouška, který uměl říkat svoje jméno a živočišný druh zároveň. Korrrotka! Korrrotka! ozývalo se každé ráno z jejího pokoje. Ségra se totiž snažila naučit ptáka dvě slova zároveň: korela a Dorotka. Kromě toho dotáhla jednoho dne umáčený, vyhublý kotě s očima a nosem zalepenýma kočičí rýmou. Mamka neměla to srdce, aby je oba vyhodila, takže s námi Percy Bysshe Shelley zůstal. Proč ho Táňa pojmenovala po romantickém velikánovi anglické literatury, zůstává nadále předmětem našeho zkoumání.

Teď si představte ten blázinec – dva dospěláci, z nichž jeden pracoval z domu a potřeboval svou „dílničku“, jedna adolescentka, která pořád tahala domů kusy okolní krajiny, jako např. kameny, kůru stromů a všemožný brouky, dále jeden trochu hyperaktivní prcek, dva psi, jedna korotka a později i jeden Potky a jeden kocour, i když ten se celkem pohodlně vešel do prádelníku, kde trávil celé hodiny. Možná tamtudy odcházel z našeho čtyři plus jedna do Narnie.

Moje nejoblíbenější místnost byl obývák. Sledovali jsme tu Riskuj! a Táňa zbožňovala Divokýho anděla. Ruda občas zdrhnul do ložnice. To když se potřeboval vzpamatovat z hodně mizernýho výkonu rádoby zpěváka v soutěžním pořadu Carusošow, který si Táňa nikdy nenechala ujít. Podle mě snila o tom, že ji pan Trávníček taky objeví a ona to pak všem natře. Musím ovšem zkonstatovat, že moje sestra moc zpívat neumí. Na rozdíl od Rudy, který krom svého andělského tenoru ovládal i pár strunných nástrojů. Proto se šel radši schovat a pro jistotu si nasadil traktoristický sluchátka. Nejradši měl Zeppelíny. Možná by ale překousl i Tániny miláčky Backstreet Boys. Možná dokonce i R’n’B. Cokoli a kohokoli, kdo zvládne držet melodii. Jen aby nemusel poslouchat Lojzu Krákoru, jak zapáleně, leč zcela mimo rytmus przní Mistra a snaží se udýchat Kááávu si osladím o trochu víc, zatímco taťulda si právě ten samý nápoj vybryndal na prsa.

Abych pravdu řekl, mně bylo šumák, jestli se svojí novou rodinou zrovna čučím na Hip Hap Hop nebo na zprávy, kde pořád mluvěj o nějaký koalici, ale nikdy tam žádnou koalu neukážou. Byl jsem nadšením bez sebe, že můžu na obrazovce sledovat lidi, co se ládujou jogurtem. Prozpěvoval jsem si s nimi Dopřej si tu ovocnou rozkoš, rozjařeně se přitom vrtěl na gauči a byl prostě rád, že mám celou televizi jen pro sebe. A svoje dospělý taky. Nehnul jsem se od nich na krok.

Jestli jsem se v novým domově hned přestal počurávat? No… ani ne.

Už první večer se na mě Dana upřeně zadívala, povzdechla si a řekla: „Tety povídaly, že míváš v noci… nehody.“

Stál jsem uprostřed vlastního pokojíčku plného vlastních věcí, jednu nohu v nohavici pyžama s Buzzem Rakeťákem a druhou venku, rudnul jako pivoňka a panika se začínala šířit celým mým tělem, co mě každou noc zrazovalo. Když se přiznám, určitě mě vrátí. Možná… možná by to bylo nakonec lepší. Potupu před ostatními dětmi nějak zvládnu. Třeba si tu totiž ani nezvyknu. A chci tu vůbec být? Nikoho a nic tu neznám. Vůbec nevím, co se po mně chce. Jaký chtějí, abych byl?

Pomalu jsem přikývl. Trpně jsem čekal na její zlost. Bůhví, kde jsem vzal, že se určitě naštve.

„Umím si to vyprat,“ pípnul jsem.

„Co prosím?“

„Umím si vyprat kalhoty, když se počurám. Vždycky to tak dělám.“

„To… ty… Ty sis musel prát pyžamo?“

Tvářila se šokovaně a soucitně zároveň.

„Uhm.“

Další povzdech. „No, to vážně nebude nutný. Máme pračku, ta pere za nás.“

Tak jasně, v děcáku jsme taky museli mít pračku, o tom nepochybuju.

„Mám jinej nápad, jak to vyřešíme. Abys věděl, já se na tebe nebudu zlobit, když se ti to stane. Jo? Vážně nebudu. Dala jsem ti pod prostěradlo igelit, abys neměl mokrou matraci. A taky…,“ na okamžik zaváhala, „jestli chceš, koupila jsem takový speciální kalhotky, který to udržej, aby to… no, nevyteklo ven.“

Nebyl jsem hloupej. Kalhotky. Tak určitě.

„Myslíš plíny?“ zeptal jsem se trochu vzdorovitě.

„Hele, to nejsou žádný… to není ostuda… takovýhle věci občas nosej i mnohem starší lidi, babičky a dědečkové… fakt.“

Ale já už vehementně kroutil hlavou. Ze mě nikdo nebude dělat mimino!

„No dobře, tak teda žádný plíny,“ pousmála se Dana.

Později už nebývala tak benevolentní jako první noc, kdy jsem se kompletně zechcal, že bylo mokrý všechno včetně polštáře a podlahy, protože na igelitu se i loužička od morčete rozlije přes půl pokoje. Myslím, že chtěla být férová, respektující, ale pochopila, že v některých ohledech musí trvat na svém.

Takže jsem nosil plenky pro předškolní děti. Každé ráno byly nacucané a vážily snad dvě kila, ale postel zůstávala ušetřena, a pokud něco přece jen uniklo, zachytila to inkontinenční podložka. Dana dodržela svoje slovo – nikdy mi nevynadala ani se netvářila naštvaně, její výraz byl naprosto neproniknutelný, nebo aspoň pro kluka, který uměl přečíst pár písmen, ale často neuměl přečíst emoce druhých. Většinou ani ty svoje.

Nebyl jsem naučenej na samotu, nikdo mi nikdy neukázal, jak si vážit soukromí – vždyť jsem ani nevěděl, co to je. Spával jsem v pokoji se čtyřmi nebo pěti dětmi. Občas jsme dělali po večerce bugr, což se u tet nesetkávalo s valným nadšením. Ale tady… No, ještě jsem nevěděl, co si můžu dovolit.

Takže první noci byly vážně krušný. Klepal jsem se strachy pod peřinou a sváděl se sebou urputný boj, jestli být hodný chlapeček a dělat, že neexistuju, nebo jít otravovat dospěláky v ložnici. Přes den jsem se měnil na parazita s andělským úsměvem, kterého toužily hladit i úplně cizí bábinky v potravinách, ale po západu slunce se ze mě stávala plachá lasička, která by se nepřiblížila k člověku, ani kdyby měla pojít hlady.

Usínal jsem Daně v náručí, zatímco mi četla, přitulený k jejímu tělu jako mládě gibona. Nemohl jsem se toho nabažit. Škemral jsem, ať u mě zůstane. A když po špičkách odešla, osedlal jsem si vlastní představivost, vyskočili jsme z balkonu a cválali co nejdál od celýho Ládví. Zas jsem byl Marco, jakýsi mimozemský dítě, co se úplnou náhodou ocitlo ve středu samého člověčenstva.

Moje rodná planeta se musela vznášet někde mimo tuhle galaxii, protože všechno na ní fungovalo mnohem líp než tady. Když jste chtěli, mohli jste se proměnit v nehybnou věc, která nic necítí a nemusí s nikým mluvit. Prostě jste pronesli zaříkadlo a pup! U nedělního oběda s pěstouny a jejich rodiči seděla místo vás zelená klíčenka ve tvaru panenky. Konec socializace!

Ignác to taky uměl. Proměnit se do plyšový klíčenky na zipu mojí aktovky. Měl i další nadpřirozené schopnosti. Tak třeba věděl, že Marco je holka. Co by ne, když jsem mohl měřit pět centimetrů a z hlavy mi pak trčel řetízek s kroužkem na klíče. Možná jsem už tenkrát doufal, že si mě k sobě někdo konečně přicvakne, připoutá. Někdo, komu bude jedno, jak vypadám a že často ztrácím řeč i schopnost pohybu, protože se právě měním v kus neživé hmoty.

~

Neříkám, že je to jednoduchý, vybudovat si nějaký pouto. Naučit se vázat deset druhů uzlů se zdá jako úplná brnkačka proti tomu, naučit se vázat na člověka. Když jsem byl ještě malý štěně, který si zašmodrchá i vlastní vodítko, ujal se mě Pluto. Mám podezření, že psi pocházejí právě z mojí planety.

Blížily se Vánoce. Na Ládví jsem bydlel necelý měsíc, pořád se budil uprostřed noci a dezorientovaně hledal další lidi. Právě tenkrát za mnou přišel můj ochránce a učitel. Vstrčil čumákem do dveří a skočil ke mně do pelechu. Objal jsem to velký, nohatý tělo, pod žebry hlubokýho hrudníku mu tlouklo skutečný srdce, dýchal tak klidně, všechny pevný svaly uvolněný, skoro holý bříško a na něm malý hnědý flíčky. Jemňounká, krátká srst prosycená vůní opečovávanýho psa, a taky máminým parfémem, jak se s ním sama po večeři mazlila.

Usnuli jsme spolu a od té doby jsme takhle spávali skoro třináct let, dokud Pluto neodešel za duhu.

I když jsem měl svoji psí chůvu, naši mě až skoro do deseti let uspávali. Dana častěji, protože Ruda každou chvíli zůstával dlouho v práci. Zase ale dost vydělal. Pořád mi kupoval dárečky, byl samá laskomina… Sice jsem ho skoro neviděl, ale uměl mi to vynahradit. Danu jsem měl celý dny jen pro sebe, protože prvních pár měsíců jsem s ní zůstal doma. Když si mě s Rudou vzali, byla už rok osobou samostatně výdělečně činnou. A to značně kreativně. Vyráběla extravagantní šperky. Prý vždycky montovala nějaký cingrlata na krk a do uší, před lety je začala prodávat na trzích a podnikání jí šlo. Tak se na něj vrhla celou duší a tělem.

Pozoroval jsem ji, jak se probírá všemi nádhernými, skleněnými korálky a kovovými serepetičkami, občas po nich chamtivě vztáhl ručku a ona mi představovala barvy, jejichž názvy jsem v životě neslyšel. Tohle je lasturová. Tohle petrolejová. Tohle je imitace turmalínu.

Sledoval jsem ji na každém kroku a žasl nad tím, že si můžu kdykoli přijít pro pomazlení. Pomáhal jsem jí s prádlem, s těstem na koláč, s rozšlapanými a rozkousanými syrovými špagetami na podlaze před špajzem… Přetrhnul bych se, jen aby mě pochválila a pohladila. Občas mě musela posadit ke stolu s mísou čočky, abych ji přebíral, i když jsme ji ani neměli mít k obědu, jinak by nemohla uvařit. Navykl jsem si totiž věšet se jí kolem pasu a žadonit o pozornost způsobem, který hraničil s otravností.

Nelepil jsem se ale jen na ni, zkoušel jsem to i na Táňu, která z toho nebyla dvakrát odvázaná, takže jsem s tím hodně rychle přestal. Ta holka byla střela. Už nikdy jsem ji pak neviděl tak zakřiknutou jako poprvé v děcáku. Zato Ruda by na sobě nechal dříví štípat. První týdny jsem se před ním trochu styděl, ale netrvalo dlouho a toužil jsem se s ním skamarádit. Občas jsem ho až obtěžoval, řekl bych – tak moc jsem se snažil vlísat do přízně toho milýho, hodnýho pána, co vyzařoval tolik jemnocitu. Asi jsem nikdy předtím nepoznal muže, ke kterýmu by mě to takhle táhlo. A on se nebránil. Takže jsem brzo zjistil, že s ním můžu cvičit. No jo, ale copak tohle je nějaká láska? Pravidelně jsem si z něj dělal lezeckou stěnu a skákal mu na záda – když byl zrovna doma. Pak mě musel vozit na koníkovi, dokud mamka neusoudila, že už toho týrání zvířat bylo dost.

Myslím, že oběma těm dobrým lidem hodně rychle došlo, že si nepořídili dítě, nýbrž černou díru. Roztahovala se uprostřed jejich domova a spolykala všechnu pozornost, něhu i čas, co do ní házeli ne po hrstech, ale po pytlích, po vagonech. A Ruda začal být časem vyčerpaný.

Nebyl jsem zanedbávaný dítě. Přišel jsem jako dobře živený, zaopatřený kluk, který nikdy předtím nepoznal hlad, zimu, výprasky kabelem ani orální sex, a přesto ve mně zela jakási trhlina. Někdo by možná řekl, že jsem byl prostě rozmazlenej. Až na to, že na rozmazlování nikdo kolem mě neměl pět let čas.

Míval jsem záchvaty vzteku. Řádil jsem tak, že Šiva Ničitel byl proti mně porouchaná skartovačka. Házel jsem s věcmi, propukal ve zlostný pláč, když jsem prohrál při Člověče, nezlob se, a klidně jsem s tou hrou mrštil přes celý obývák, až se figurky a kostka rozlétly kolem stolu a kartonová hrací deska dopadla na spící Bertu u dveří.

Dana s Rudou se snažili zachovat klid, ale když jsem něco zničil schválně, nebo jen zkřivil chloupek zvířeti, moc jim to nešlo. Asi dvakrát nebo třikrát mi jedna přistála, to je pravda. Hlavně od Rudy, což jsem absolutně nechápal. On mě nejdřív nechá, abych si na něm nacvičoval rodeo, a pak mě mlátí! Má mě teda rád, nebo ne?

Jednou jsem dostal nářez od Dany. Bylo to kvůli Bertě, které jsem nedopatřením přiskřípl hlavu ve dveřích tak, že jsem ji málem dekapitoval. Takže mi nasekala. Ne nějak zuřivě, ale i tak jsem ječel, jako by mě na nože brali. Divím se, že na nás ještě ten samý den nebušila sociálka. Bylo mi pod psa a taky jsem věděl, že se tu moc dlouho neohřeju. Pošlou mě pryč, to je jasný. Pamatuju si, jak jsem „tu paní“ o pár minut později našel v slzách a vůbec tomu nerozuměl. To já dostal nakládačku, ne?

Nejspíš by to nechápal nikdo, kdo nechodil v jejích botách. V dřevácích třiačtyřicetileté ženy, která zjišťuje, že si ukousla moc velký sousto.

Přitom by zasloužila metál. Už jenom za to, že mě nikdy nenechala v sámošce, když jsem se tam vrhl na zem, válel se po právě vytřený podlaze jak ryba na suchu a vřískal, že ji nenávidím, protože mi odmítá koupit další bonbony. V roce 1998 se toho o autismu ještě moc nevědělo, takže hádám, že mamka zažívala horký chvilky, když nemohla prostě jen zalhat: No, to víte, on je na spektru, tak si laskavě hleďte svýho. Měla zkrátka neskutečně nesnesitelnýho, nevychovanýho spratka, co by zasloužil pár facek, tečka. Proč mu nedá pohlavek? To já bych ho třískal hlava nehlava! No jo, to je ta dnešní volná výchova! Ale kdo tehdy rozuměl něčemu takovýmu, jako je „traumátko“, že jo? Kdo tomu ostatně rozumí dneska? Naše okolí si nejspíš šuškalo, jakej jsem nevděčnej harant, když si nevážím opravdovýho domova a milující rodiny. Možná dokonce mamku litovali.

Občas pro změnu litovali mě. Lidi rádi litujou druhý. Asi se pak cítí jako lepší člověk, nebo já nevím.

„Jéje, copak se ti stalo?“

To se nade mnou ustrnula nějaká prodavačka nebo kolemjdoucí zákaznice, která neměla ani tušení, proč mi z nosu teče nudle až na bradu.

Nemohl jsem odpovědět. Zalykal jsem se pláčem, držel se mamky za ruku a ona jen trpně mlčela. Občas takřka omluvně utrousila něco jako Chtěl k večeři žužu.

„Ale vždyť se ti zkazí zoubky a bude tě bolet bříško!“ namítla ona osoba afektovaně.

Kdybych byl její vlastní syn, asi už by mě propleskla, ale zřejmě byla ráda, že někdo má ještě příšernější děcko než ona. A tak se mě jala utěšovat.

„Kolik mu je?“ zajímala se a určitě si dávala hodně záležet, aby to neznělo pohrdlivě.

„Pět,“ odpověděla mamka celá zrůžovělá studem. „V říjnu měl narozeniny.“

Žena teatrálně spráskla ruce. „Takovej velkej kluk! Bonbony se přece k večeři nepapaj.“

To už jsem většinou nebrečel. Vrhl jsem se k ní a pevně ji objal ručkama kolem pasu. Visel na ní jak kokršpaněl, co se dobývá do kapes pro piškot. A říkal věci, který mojí pěstounce musely lámat srdce. Nedovedu si totiž představit, že by kdokoli jen tak v pohodě ustál moje malý, vyprahlý já, který nedokázalo dostatečně docenit lásku, leda že měla podobu nový hračky.

Ne, vážně. Říkal jsem Daně, že ji mám rád, ale ona sama musela někde uvnitř sebe vědět, že ještě radši mám jídlo, které mi nakládá na talíř. Poděkoval jsem za něj, protože mě to naučili. Ale nedávalo to moc smysl. V čem je tenhle holandskej řízek s kaší jinej než ten, kterej jsme dostávali v děcáku? Kdyby mi ho uvařila tady paní Vomáčková nebo Knedlová, poděkoval bych jí úplně stejně a klidně se odstěhoval pro změnu zas k ní.

Koneckonců, takhle mě přece „vycvičili“. Abych třeba jednou dokázal odejít do adopce. Abych nebyl závislý na konkrétní osobě. Není to tak těžký, jak se zdá. Mimino nechápe, že jsou dvě ráno a okolo brečí čtyři stejně pokakaný a hladový nemluvňata, o který se musí postarat jedna urvaná, skoro vyhořelá sestra. Ona se sice snaží a tahle práce jí snad ještě dává nějaký smysl, ale žádný srdce není tak obrovský, aby najednou pojalo deset novorozenců za vlastní. Kdyby jo, lidem by se těch deset potomků běžně rodilo. Možná by rodiče sem tam nějaký mimino slupli, jako to dělaj potkani. Ale většinu by úspěšně odchovali a na nikom by to nezanechalo žádné následky.

Jenže lidi jsou lidi a ne hlodavci. Mámy poroděj jedno dítě, maximálně dvě, s trojčaty už to vyžaduje superschopnosti, před kterými by bledl závistí i Spiderman. Nikdo prostě nemá tolik rukou a tolik náručí, aby mohl celý dny poponášet, houpat a hýčkat uvřeštěný, poblinkaný, desetihlavý stádo. Takže když jste jeho součástí, časem už ani nebrečíte. Sledujete plyšáky na kolotoči nad sebou a děláte, že nejste. Chybí vám něco naprosto základního, jako by z vás někdo odsekl pořádný kus. Ten, se kterým jste byli devět měsíců srostlí. Nemyslíte na to, prostě to cítíte. Tohle je teď vaše identita.

~

Dana po večerech ležela v knihách, ale čím dál míň je sama psala. Před pětadvaceti lety se toho o tzv. terapeutickém rodičovství ještě moc nevědělo, proto si objednala několik publikací v zahraničí a pak je dlouho do noci louskala. Taky mi našla dětskou psycholožku na míru. Lenka Ptáčková byla v té době mladá, nadšená a zapálená, prostě skvělý adept na budoucí legendu v oboru nebo pacienta se syndromem vyhoření. Byla jednou z prvních, kdo u nás při práci s dětmi v náhradních rodinách hojně využíval metodu známou jako dyadická vývojová psychoterapie.

Ovšem tohle nemá být knížka o historii a rozvoji dětské psychologie a speciální pedagogiky v Česku. Tak jen ve zkratce. Jsem Kindervejce, ve kterým se skrývá překvapení jménem rané vývojové trauma a porucha citové vazby. Obojí zakusila na vlastní kůži i na vlastní majetek moje nová rodina, spolužáci, učitelé, psycholožka… Nebylo to jako ve filmech. Moje hlava se sama od sebe nepřepnula z módu „bezprizorní děcko v péči státu“ do „milovaný synek s rozvinutou emocionální inteligencí“. To chce trochu času, nestane se to automaticky, dva dny poté, co za váma zaklapnou dveře děcáku. Ne, jen vyměníte prostředí plné dětí za prostředí, kde se veškerá pozornost upíná na vás. První dny je to žůžo. Potom už… tolik ne. Bojíte se, že uděláte něco špatně. Bojíte se, že nejste dost dobří. Že si lásku NIKDY nezasloužíte. Tak znova a znova testujete, jak to s váma všichni myslí. Ječíte. Třískáte věcma. Vaši pěstouni jsou milí, ale vzdálení. Říkaj, že vás maj rádi. Ale vy tomu nevěříte. I kdyby vám to dnes a denně omílali. A co víc, vy se ani nesnažíte uvěřit. Nejde to, i kdybyste chtěli, protože… Nevím, jak to vysvětlit. Máte prostě pocit, že se můžete spolehnout jen sami na sebe. Jste dítě divočiny, které žije u nějakých lidí, ale vlastně vám na nich ani moc nezáleží. Chybí tu jakékoli spojení. Jste jen kopřiva, kterou kdysi někdo vytrhl jako plevel ze země a někde pohodil. Ani nevíte, kde vlastně zůstaly vaše kořeny.

Odborně se tomu říká attachment. Já mám prej jeho poruchu. Vyhýbavou. To jsem ale šťastlivec, co? Ne, vážně, radši vyhýbavá vazba než úzkostná. Radši před láskou utíkat, radši nedůvěřovat, radši lámat srdce druhým a pak prasit zmrzlinu s hranolkama, spráskat celou tu objednanou pizzu sám, osolenou vlastníma slzama, zhořklou vědomím toho, jakej jsem špatnej člověk… než škemrat o vlídný slovo, nechat se využívat a ponižovat, dávat desátý šance, dělat žárlivý scény a pak si je u párovýho kouče zas a znovu vyčítat, to všechno jen proto, abych nepřišel o svoji iluzi vztahu. Iluzi proto, že v hloubi duše vím, že žádný vztah nemám. Jen závislost, nejistotu a koš plnej zpocenejch fuseklí, který si je Pepa línej sám vyprat. Komu je to povědomý?

Netuším, jestli jsme začali chodit k psycholožce kvůli těm mým častým výstupům, nebo kvůli pravidelnému pomočování, nebo kvůli mojí zjevný fascinaci panenkami, šatičkami a všemi těmi šmuky, co mamka vyráběla. Možná jsme jednoho dne vyrazili k doktorce Lence prostě jen proto, že se to u dětí v náhradce doporučuje.

Ze začátku jsme si s Danou jen hráli, zatímco psycholožka nás sledovala a komentovala, co zrovna dělám. Nevadilo mi to. Tehdy ještě ne. Ta paní byla vlastně docela srandovní a nijak mi neubližovala, tak proč bych se měl bránit? Navíc to u ní vůbec nevypadalo jako u doktora, nikde nečíhaly žádné děsivé nástroje. Pamatuju si, že místnost byla vymalovaná pistáciovou zelení, ze které mě pokaždé honila mlsná, a snad všechny stěny zdobily zarámované neumělé obrázky hrající všemi barvami, zřejmě výtvory Lenčiných malých klientů. Měla tu spoustu hraček, které jsem si směl půjčit a nakládat s nimi dle vlastního uvážení. Nejspíš bych jim mohl i trhat hlavičky, když o tom tak přemýšlím. Neměl jsem ani ponětí, že všechno je to jeden velký experiment. A že si nehraju, nýbrž že se léčím. Dá se říct, že první dva nebo tři měsíce jsem tam chodil přímo nadšeně. Dokonce jsem se doma vyptával, kdy zase půjdeme k Lence, což Dana nejspíš považovala za známku úspěchu. Pravda ale je, že se mnou se nedělo vůbec nic. Kdybychom chodili na pískoviště plácat bábovky, vyšlo by to asi nastejno.

První posun přišel ten den, kdy jsem se u Lenky poprvé rozbrečel. A přitom to začalo tak slibně! Mohl jsem si jako vždycky vybrat jakoukoli hračku, mamka si vybrala jinou a společně jsme sehráli scénku. Můj robot byl toho dne poněkud nemluvný. Rozhodně se mu nechtělo jakkoli komunikovat s růžovým poníkem, zvlášť když onen kůň měl tak nestydatě zplstnatělou hřívu a vypelichaný ohon.

„Proč ten robot nic neříká?“ optala se Lenka svým typickým tónem věčně zvídavé školačky.

Červenej, oprejskanej plecháč nejen že nic neříkal, navíc se stále víc a víc vzdaloval od poníka, který za ním zarputile hopkal. Hop-hop, chvíli počkat a tvářit se nenápadně, hop-hop, předstírat, že spásám kusy dřevěného stolu pod svými kopyty…

„Robote, mluv se mnou,“ dorážel poník zvesela.

„Nemůže,“ utrousil jsem. „Je rozbitej.“

A byla to úplná pravda! Uprostřed jeho zad zela díra. Malý, úzký otvor na klíček, který už se dávno někde ztratil, nebo si ho nějakej Pepíček strčil do nosu a vyndali ho až na chirurgii.

„Jémine,“ povzdechla si Lenka. „Ale já moc dobře vím, že tenhle poník je kouzelnej. Dokáže robota spravit, když mu dá pusu.“

Pasoval jsem se do role tiskového mluvčího a tlumočil všechno, co mi robot telepaticky sděloval: „On nechce spravit. Nerad mluví s lidma. Takhle se mu to líbí.“

Možná taky pocházel z mojí planety, kde se živé bytosti měnily v přívěsky na klíče. I já byl takový přívěsek. Jenže ne na ozdobu. Spíš koule na noze?

Robot došel až k okraji stolu, kráčel a balancoval na jeho hraně. Vzrušovala mě představa, že bych ho mohl shodit dolů, navést ho až za hranu, aby se roztřískal na tisíc kusů a aby ho už neopravil ani ten pitomý poník, který si neumí opravit ani účes, ale chce opravovat druhé.

Místo aby se vrhl do propasti, začal robot divoce skákat na místě. Zatoužil jsem ho rozflákat na cimprcampr. Ublížit mu, zmetkovi jednomu porouchanýmu! Rozmlátit ho na kaši!

Dana mě vmžiku uchopila za ruku, která se tak často stávala popravčím hraček, a pevně ji stiskla. Ne bolestivě nebo zlobně, prostě mě jen zastavila.

„Šššš,“ udělala tiše.

Přisunula ke mně poníka. Díval se na ležícího, smutného kamaráda, ze kterého se moje pravačka ještě před chvílí snažila udělat hromadu šrotu.

„To je v pořádku, robote,“ řekl poník tenkým hláskem. „Nemusíš s náma mluvit, když nechceš. Máme tě rádi, i když trucuješ… i když rozbíjíš věci. My víme, že to ve skutečnosti neděláš ty, ale že… že je v tobě něco… co tě nutí to dělat… a co tě samotnýho trápí.“

Nechápal jsem, co se děje. Chtělo se mi brečet. Ne! Začal jsem vážně nabírat!

Poník sklonil hlavu až k robotovi, skoro si vedle něj lehl. Nastavil špičaté ouško a pravil: „Co říkáš, robůtku? Že se bojíš, že tě nemáme rádi?“

„A-ale j-já V-VÍM, že m-mě nem-máte r-rá-di. N-ničím v-vám v-vě-ci,“ zaštkal jsem. Sám jsem nechápal, co ten blbej robot vyvádí. Styděl jsem se za něj. A začal jsem bejt naštvanej. Tahle hra se mi přestávala zamlouvat. Ne, hrubě se mi nelíbila!

Vůbec si nedovedu vysvětlit, proč jsem s tou hračkou tehdy nemrštil o zeď, když jsem to tak obvykle dělával.

„To se pleteš, robůtku,“ řekl poník soucitně. Skoro plačtivě. „Nelíbí se nám, když ty věci ničíš, to je pravda. Ale –“

Ani jsem ji nenechal domluvit.

„T-Tak v-vidíííš!“ zakvílel jsem.

„Počkej, Fe… počkej, robůtku! To, že se nám to nelíbí, neznamená, že se nám nelíbíš TY! Ty se nám líbíš! Ty jsi… moc úžasnej robůtek a… a já tě mám ráda. Já poník tě mám ráda. I všichni ostatní tě mají rádi.“

Řval jsem, jako bych ten pláč právě dneska vynalezl a potřeboval ho prozkoumat. Důkladně a do hloubky. Jak to celé funguje? K čemu je dobrej? Dusil jsem se slzami a nudlemi. Něco se dralo zevnitř ven, od žaludku nahoru a do stran, ale nebylo to stejný, jako když jsem loni zvracel při chřipce.

„Koblížku…“ Takhle mi Dana říkala. Jen mně. Žádného jiného robota takhle neoslovovala. „Bude to dobrý. Já vím, jak se cítíš.“

Nikdo tehdy nemohl vědět, jak se cítím, ale já snad poprvé v životě zaznamenal úlevu jen díky několika slovům. Bylo to cosi nového a nepopsatelného, o čem dnes vím, že se tomu říká sounáležitost. Jako bych neseděl hned vedle Dany, ale… jako bych seděl někde v ní. Na zlomek vteřiny mě to doslova pohltilo. Jako velryba, v jejímž břiše jsem se ani trochu nebál.

Stále jsem v ruce svíral půjčeného robota. Najednou pro mě získal novou hodnotu. Stiskl jsem ho ještě pevněji, ale už ne proto, abych z něj nadělal hromádku ozubených koleček a podíval se, jestli nemá o kolečko víc. Ne. Přivinul jsem si ho na hruď, vyškubl Daně poníka a přimáčkl ho k sobě taky.

„A teď byste se všichni tři měli pomazlit s Danou,“ zaslechl jsem Lenčin přátelský, spokojený hlas.

Znělo to jako skvělý nápad a já příliš dlouho neváhal. Vylezl jsem Daně do klína, jako bych vyskočil na poníka. A on, můj kouzelný malý pony… chci říct ona, moje ještě kouzelnější maminka, mě objala a pohupovala v náručí. Svírala mě v bezpečí svých paží jako v povijánku. Až se mi obě hračky zaryly do hrudníčku a na okamžik ožily pod údery mýho srdce.

Nikdy jsem nepřemýšlel nad tím, jestli byla mamka s Lenkou nějak smluvená. Jestli v mojí nepřítomnosti rozebíraly všechny situace, které nastaly a ještě nastat mohly, protože často spolu mluvily za zavřenými dveřmi, zatímco já si vybarvoval omalovánky. Netuším, jestli ji Lenka nějak instruovala, co má dělat a říkat. Asi to nechci vědět. Nezáleží na tom. Nebo možná… záleží až moc. Je totiž mnohem příjemnější věřit, že vaše maminka měla přirozený instinkt. Že vždycky přesně vycítila, co právě potřebujete. Jako kdyby byla vaše vlastní. Opravdová. Žádná Barbie od Mattela.

Robot na klíček, který nikdo nemohl najít, ve mně něco odemkl. Probudil ve mně touhu prozkoumat moje vlastní součástky, poztrácené šroubky, matky a otce. Začal jsem se znovu vyptávat na biologický rodiče, pídit se po skutečném důvodu, proč mě opustili. Proč mi ta paní, která mě porodila, ani nedala jméno. Proč mě pojmenovali úplně cizí lidi, ale nechali mi po ní příjmení. Kralický. Jako Sněžník, ale menší. Spíš takovej Králíček Sněžníček.

Když jsme teď s Danou večer lehávali u mě v postýlce, vyprávěla mi místo pohádky na dobrou noc o mojí skutečný mámě. Netroufám si říct, nakolik to všechno byla pravda. To asi totiž neví nikdo. Jen paní Kralická, co už se dneska stejně jmenuje jinak.

„Maminka se na tebe moc těšila, ale zároveň se bála, jestli vás tatínek oba uživí. On totiž neměl práci, jako má Ruda, víš?“

„Takže Ruda chodí do práce?“ podivil jsem se.

Danu moje otázka zaskočila ještě víc. „No… a cos myslel? Že prostě každej den odejde a nechá nás tu samotný jen tak?“

„Ale… co tam dělá?“ nechápal jsem.

„V práci? On vyrábí výtahy. Teda… ne přímo on. On dohlíží na výrobu výtahů. Je šéf, víš? To znamená, že tomu velí a dává pozor, aby všechno fungovalo, jak má, a aby všichni byli dobře odměnění a spokojení…“

Asi je trochu divný, že jsem se na to zeptal až po roce, a dost možná mi to už předtím někdo říkal, ale já to pustil jedním uchem tam a druhým ven jako spoustu věcí, které mě v tu chvíli nezajímaly.

Zamyslel jsem se. „Takže když můj tatínek tohle nedělal, tak… ostatní nemohli být spokojený?“

„No… všichni tatínci nemusí být v práci šéfové. Ale určitě by měli vydělávat penízky, aby byla spokojená jejich rodina. A měli by dohlížet na to, že je doma… pořádek a že tam je… spravedlnost. Penízky vydělávají i maminky. Jako já.“

„Já myslel, že stačí mít tu kartičku,“ nadhodil jsem.

„Jakou?“

„Jak ji zasuneš do toho stroje a vezmeš si z něj, kolik penízků chceš.“

Moc se mi líbilo chodit ke kouzelný skříňce! Bylo to jako bezedný měšec z pohádky, jen lepší. Naprosto mě to fascinovalo.

Dana se rozpačitě pousmála. „No… takhle to úplně nefunguje.“ A jala se mi formou mému věku přístupnou vysvětlovat, k čemu slouží banky, což jsem absolutně nepobral. Jediné, co jsem si z toho odnesl, byl zvláštní pocit, že moji praví rodičové museli být jaksi… méněcenní, protože si určitě nikdy nezaložili běžný účet ve Spořitelně, natož aby k němu měli kartu. Není divu, že já sám jsem celej takovej méněcennej.

„A to maj všichni dospělí? Všichni si ukládaj penízky do banky?“ zeptal jsem se s nepříjemným tlakem dole za hrudní kostí.

„No, většina ano.“

„A když ne, tak nemůžou mít děti?!“ vyhrkl jsem. Je to jasný! Máma s tátou se prostě moc styděli, že neuměj chodit do banky, a radši mě nechali v porodnici. Třeba neuměli ani číst a psát!

„Ne, to není podmínka. Je to lepší, ale ne nezbytně nutný. Stačí mít penízky v hotovosti – prostě bankovky a mince, papírový a kovový.“

„Tak proč… Já bych se na ně nezlobil, že nemají zasunovací kartu,“ řekl jsem zklamaně.

„Víš, tví rodiče asi neměli vůbec žádný peníze,“ připustila Dana a zdálo se, že mi to říká jen velmi nerada.

Obezřetně jsem na ni úkosem pohlédl.

„Maminka si tě chtěla nechat, ale věděla, že se nemůže starat o miminko bez peněz.“ Dana si povzdechla. „Víš, Koblížku… pravda je… že já vlastně přesně nevím, proč se to stalo.“

„Ty lžeš,“ zabručel jsem.

„Nelžu,“ řekla přiškrceným hlasem. „Nevím, proč by někdo nechal tak úžasný miminko v porodnici. Já bych si tě nechala i bez p-peněz. S-snažila bych se nějaký vydělat.“

Najednou si mě Dana přitáhla na sebe, přikryla se mnou jako ochranným štítem. Kdoví před čím mě vlastně chtěla ochránit, pevně mě držela oběma pažemi… a zněla podivně roztřeseně, když se mi bůhvíproč omlouvala: „P-promiň. P-promiň.“

Nejspíš měla výčitky nebo se bála, že jsme spolu stavěli domeček z karet a ona teď jedním neopatrným dotekem všechno zničila. Jenže já se kupodivu nesesypal. Čekali byste opak, ale co se týče ženy, která mě přivedla na svět, před jakýmikoli pocity mě chránila tlustá zeď z kvalitní malty s přídavkem slepičích vajec. Máma byla někde za tou zdí, obehnanou navíc vodním příkopem. Věděl jsem, že tam je, snažil se nahlédnout přes hradby, ale nešlo to. Nejspíš je to tak lepší.

Nějak v týhle době, kdy jsme pravidelně mluvívali o rodičích a bankách, mě začalo nesmírně zajímat lidské rozmnožování. Vlastně rozmnožování obecně. Třeba i myší. Každý den cestou ze školky jsme se zastavili ve zverimexu na rohu, kde jsem za celou dobu nepotkal jiného prodavače než starého fousatého pána v zelené zahradnické zástěře. Kdysi musel bejt mánička. Prořídlé, šedivé vlasy pořád stahoval do ohonu… no, spíš takového ubohého ohůnku. Cancourku. A tenhle pan Cancourek měl stejnou měrou rád zvířátka jako chlapečky, co se zajímají o zvířátka. Takže nám s Danou brzy dovoloval chodit i do zázemí, kde schovával mazlíčky, co se zrovna nehodili na prodej. Opelichané andulky, morčata s plísní a svrabem, křečky s hnízdem plným právě narozených, holých „červíků“ a tak.

Dokázal bych celé hodiny sedět u klece s potkaní rodinkou a pozorovat statečnou samičku divokého zbarvení, která se nechává zaživa vysávat deseti slepými upírky a ještě je za odměnu čistí. Když trochu povyrostli, směl jsem je brát do dlaně a přejíždět jim od hlavičky k zadečku palcem. Ani se moc nesnažili zdrhnout, jen mi ovíjeli heboučký ocásky kolem prstů a zápěstí, což mi přišlo srandovní. Vlastně jsem je budoucím majitelům trochu vymazlil. Doufám, že majitelům, a ne hadovi. Někdy jsem se s nimi podělil o svoje jabko nebo u mamky vyškemral ždibec sýra, který nesla ze sámošky, zatímco ona společensky konverzovala s panem Cancourkem. Ten vždycky zářil. Od okamžiku, kdy nad náma cinknul zvonek u vchodu, až do rozloučení. Pokaždé se mamce snažil vnutit nějaké zvířátko, že prej pro mě, mladého chovatele, ale marně. Nemohl si stěžovat, dělali jsme mu tam slušný kšefty už za psí, kočičí a korelí krmení. Myslím, že mě prostě jen chtěl potěšit, protože už tenkrát viděl, jak tíhnu k ocáskům.

Mým druhým nejoblíbenějším obchodem byla drogerie. Což se může zdát jako úplný protiklad mého hlavního zájmu. Strašně rád jsem tam totiž očmuchával „voňátka“, jak jsme tomu s mamkou říkali. Odér zvěře všeho druhu mi nikdy nevadil, voní mi kůň stejně jako ovce, ale Armani je holt Armani. Ruda nosíval Versaceho. Luxusní záležitost! Ale když už jsem doma nějaké parfémy kradl, abych se jimi zlil od hlavy k patě, patřily spíš mamce nebo Táně.

Jednoho jarního dne jsem Danu zase zatáhl ze zverimexu do drogošky. Neprotestovala, protože stejně potřebovala koupit jar, šampon nebo toaleťák. Držel jsem jí košík – asi tak dvě minuty, protože pak mi začal překážet v průzkumu tuhých mýdel. Odložil jsem ho na zem, bral do ruky jednu kostku za druhou a každou si důkladně očuchal jako stopu vedoucí k PACHateli. Spokojeně jsem šňupal heřmánek, med s mlékem, orchideje a vlnu oceánu. Nepotřeboval jsem toho ke štěstí moc.

„Tak co? Který to bude dneska?“ zaslechl jsem nad sebou a provinile trhl hlavou. Byla to jen Dana. Tvářila se pobaveně, třebaže jsem bez uzardění dřepěl na zemi a probíral se spodním regálem jak při sklizni rajčat.

Beze slov jsem k ní natáhl ruku. Svíral jsem v ní svého favorita s vůní jasmínu.

Ve stejné uličce si vybírala lak na nehty nebo vložky nezajímavá zákaznice. Tvářila se velmi škrobeně a nakonec pravila něco ve smyslu: „No, ty si tu sedíš jak doma… maminka ti ty špinavý kalhoty určitě ráda vypere.“

Moje pěstounka hrdě vypjala hruď a odvětila: „Ano, ráda.“

Vzala mě za ruku a vytáhla na nohy. „A příště neseď na tý studený zemi. Vytřít si ji můžou sami.“

Tázavě jsem na ni pohlédl. To je všechno? Nebude naštvaná, že jsem zase něco pokazil? Že jsem se zaprasil? Nepochopitelné. Asi je vážně… jiná. Jiná než ostatní ženy, které jsem poznal. Jednou se s ní ožením! Že mě to nenapadlo dřív!

Tento nápad záhy pozbyl jakéhokoli smyslu. Jako by nikdy ani nevznikl. Zrovna jsme totiž procházeli kolem kojeneckého zboží a já si přitom málem vykroutil krk. Uhranutě jsem zíral na všechny barevný chrastítka a gumový figurky, jako bych se zrovna proměnil spíš v Pluta, milovníka a likvidátora všeho, co obsahuje pískátko.

Dana se vytrhla ze zamyšlení, co z nákupního seznamu nám ještě chybí, a zjišťovala, proč jsem se zasekl. Pustil jsem její ruku a začal si bezmyšlenkovitě okusovat tu svoji.Vlastně jsem se ještě nezmínil, že si odmalinka koušu nehty a kůži okolo nich. Ono to bylo takový nejmíň palčivý ze všech mých problémů. Spousta dětí se užírá stresem. Užírá sama sebe.

„Co je, Ferdo?“

Jezdil jsem očima po regálech. Hned vedle hraček stály lahve na sunar v několika velikostech, dokonce i v různých barvách, protože tehdy ještě barviva nikdo moc neřešil. Ani ftaláty, kterých museli být všichni sloni, osli a tygři plní.

„Měl jsem to taky?“ vypravil jsem ze sebe.

„Co? Jo, počkej… Ty myslíš… Tohle?“ Dana pohodila rukou zhruba do míst, kam jsem upínal pohled. „No… určitě. Každý miminko to má. Než vyroste…“

„Takže i já?“ naléhal jsem. Vážně netuším, proč to pro mě najednou bylo tak důležitý. Kolem těch flašek a rachtátek jsme chodili několikrát týdně a mě vždycky zajímaly jen lahvičky s pěnou do koupele, rozhodně ne s dudlíkem.

„Jasně,“ zopakovala to Dana. Nejspíš hodně vyvedená z konceptu.

Spokojil jsem se s její odpovědí. Aspoň prozatím. Byl jsem příliš zmatenej na to, abych se vyptával dál.

Děcák. Panenky. Budou se smát, když o ně projevíš zájem. Budou ti nadávat, když si budeš hrát jako holka. Nebo jako mimino…

Když jsem si před spaním navlíkal plenkový kalhotky pro děti od 17 do 30 kilogramů, napadlo mě, jestli mě už v kojeňáku nenechali se přebalovat svépomocí. Říkal jsem si, že kdyby mě vychovali vlci jako Mauglího, o kterým jsem si tak rád četl, asi by to vyšlo nastejno. Možná bych na tom dnes byl i líp. Třeba by se mě lidi báli a nechali mě na pokoji. Takhle se mě sice někteří báli, možná si mysleli, že mám tasemnici nebo vzteklinu, ale určitě mi to nijak nepomáhalo.

Pluto vyskočil ke mně do postele. Nebyl to sice krvelačný vlk a zastrašit uměl leda tak Korotku, ale vsadil bych se, že o mimino by se postarat uměl. Přitulil jsem se tak blízko, jako by kolem nás napadala závěj sněhu. Leželi jsme spolu v našem lesním úkrytu mezi houfem jedlí, zakrytí mechovou peřinou zdobenou šiškami jako bambulemi. Vdechoval jsem Plutovu živočišnou vůni, poslouchal tlukot jeho srdce, žmoulal mu packy s hnědo-růžovými flekatými polštářky a drápky roztřepenými skoro jako moje nehty.

„Ty jsi jako můj taťka, jo?“ šeptal jsem mu pod sklopené tenké ucho s několika puntíky. „Našel jsi mě v lese a teďkon se o mě staráš. Jsem tvoje štěně, jo?“

Zafuněl mi do obličeje, že jsem zřetelně cítil hovězí mletinu s rýží, strouhanou mrkví a celerem, které dostal k večeři. Políbil jsem ho na mokrý čenich a on se mi pokusil vylíznout hleny z nosu – takovej to byl skvělej opatrovník!

Nevím, jestli se to počítá, ale Pluto byl moje první primární pečující osoba, na kterou jsem se opravdu navázal. Psí láska je totiž bezpodmínečná a nekomplikovaná, přesně taková, jakou všichni chcem a potřebujem. Pluto byl přímo guru lásky. Naučil mě toho tolik a naštěstí se nebál o svoji moudrost podělit se i s Danou. Tak jako v Peci pod Sněžkou skákal ve sněhu a prorážel nám cestu od chalupy ke garáži, vyšlapal cestičku i mamce. Byl její terapeutický pes, sociální pracovník, asistent pedagoga. Pedadog.

Mamka si to nejspíš ani neuvědomovala, upírala mu zásluhy, ale na druhou stranu mu nikdy nevyhrožovala, že ho vrátí do útulku, když překousal šňůru od vysavače. Zničil nejspíš daleko víc věcí než já, a přesto směl zůstat. Když se na něj Dana zlobila a běžela za ním celá rozježená s vařečkou v ruce, neznamenalo to, že už ho nemá ráda. Když na něj řvala „Já tě zabiju!“, neznamenalo to, že by mu někdy dokázala ublížit. V tomhle jsem žil. Pozoroval jsem vztahy v týhle smíšený smečce několika živočišných druhů a učil se, co znamená někam patřit bez ohledu na krevní příslušnost. Bez výhrad. Bez škrcení na vodítku a přivazování na řetěz.

Můj táta se jmenoval Ing. Rudolf Maceška a moje máma je taky maceška, akorát že s -ová. Jako macechu jsem ji ale nevnímal nikdy. Nejdřív jsem ji oslovoval prostě křestním jménem. Mami jsem jí začal říkat nejdřív při našich společných hrách u Lenky.

Vyprávěl jsem o Plutovi i paní psycholožce. Povídala, že to musí být „znamenitý pes“, a navrhla, abychom si s mamkou hráli na dva pejsky. Popravdě se mi tehdy perfektně trefila do noty, protože nic jinýho mě poslední týden nebo dva ani nebavilo. Šlohnul jsem vždycky chlupatý přehoz z pohovky, spustil se na všechny čtyři a deku si hodil přes záda. Vmžiku jsem se proměnil v rozkošného hafana a celé hodiny běhal za Danou, která mi dělala paničku, drbala mě na bříšku a házela mi aport, o který jsme se pak přetahovali s Plutem jako dvě štěňata. Pekli jsme s Danou sušenky z lineckýho těsta ve tvaru kostiček a ona mě pak cvičila.

Sedni. Lehni. Dej pac. Hodný Ferda!

Nejmenuju se Ferda! štěkl jsem.

Půjčili jsme si v knihovně knížku Pojmenujte svého pejska a Dana musela každý den vybrat nějaké nové jméno. Každý den jsem na ni čekal pod jídelním stolem, což byl kotec v útulku, a ona si mě každý den adoptovala. Každý den mě nově pokřtila – Baryk, Pongo, Daisy, Asta. Každý den jako bych se jí zrovna narodil.

Možná o tom Lenka věděla a tu jasnovidku ze sebe jen dělala. Každopádně nám do toho stejně hodila vidle, protože Dana dnes měla být taky pes. Přesněji řečeno fenka. Psí máma. A já že budu její štěně. Moc se mi do toho nechtělo, víc se mi líbilo, když Dana zůstala člověkem a my ji mohli s bráchou Plutem očichávat ruce, v nichž schovávala pamlsky nebo granule. Ty moje byly čokoládové od firmy Nesquik.

Ovšem Dana rozehrála velkolepou scénu o pasteveckém psu v horách, který se zamiloval do vlka (dospělému by nejspíš neuniklo, že jde o typickou červenoknihovní zápletku, tedy zakázaný románek s nepřítelem). Právě z této zapovězené lásky jsem se měl narodit já – a proto prý mám v sobě divokou krev. Smekám klobouk před tímhle čuvačem, který se v lidské podobě nestyděl před jinou ženou s vysokoškolským titulem válet na podlaze, štěkat a vrčet.

Je zvláštní, jak před vás vesmír vždycky postaví právě to, co zrovna potřebujete. Prostě náhoda. Právě takovou náhodou byl i pořad s Davidem Attenboroughem, který ten den běžel po večeři v televizi. Dana se snažila odvést moji pozornost jinam, když samičce vlka hřivnatého začalo cosi krvavého vylézat ze zadečku, ale Ruda prohlásil, že mě má nechat, ať se dívám. Ten večer toho spolu už moc nenamluvili.

Před spaním už jsem to nevydržel a spustil lavinu otázek: Odkud vlastně to mláďátko vychází mamince z bříška? To přijde na svět jako hovínko? A všechny maminky krvácí, když rodí? Bolí to? Jak se do nich to miminko dostane?

A to teda může jenom paní? Fenka? Pluto by třeba nemohl?

Stupidní otázka, ale já musel. Zkrátka to jinak nešlo, vždyť do dnešního večera jsem viděl jen porod plyšáka, to se nepočítá. Odpověď jsem už tak nějak tušil. Erikovi se přece všichni smáli. Včetně mě.

Dana, bývalá porodní asistentka a zdravotní sestra, byla ostřílená matka. Tyhle věci vysvětlovala už dávno předtím, dokonce dvakrát. Moje dotazy ji vůbec nevyvedly z míry, nekoktala a nerudla až na zadku. Zpětně dávám palec nahoru i za její slovník, který obsahoval citově nezabarvené výrazy a pojmenovával skutečnosti pravými jmény.

„Ne, Pluto nemá v bříšku dělohu – to je takovej jako vak, ve kterým miminko nebo mláďátko roste. To maj jenom fenky, ženy, prostě samičky. A ty taky mají tu pochvu, kterou potom mláďátko vyjde. Tu má Berta. Pluto má penis. Jako ty.“

Zamyšleně jsem si skousl palec. Takže je to pravda. Erik byl fakt úplně mimo, já to věděl.

Druhý den po snídani jsem popadl chlupatinu z gauče a šel se nechat porodit.

Tentokrát už Dana trochu zaskočená byla, ale to jí nemůže mít nikdo za zlý. Odložila zeleně blyštivý, korálkový náhrdelník, který právě vyráběla metodou ketlování, chabě se usmála a řekla: „Tak chviličku vydrž. Já si jenom potřebuju zavolat.“

Asi všichni víme, komu šla telefonovat. Poté co ji Lenka ubezpečila, že mi jen prospěje, když budu přítomen svému vlastnímu porodu, se snad hodinu psychicky připravovala tím, že se snažila dokončit rozdělanou práci. Zajímalo by mě, kdo ten náhrdelník tenkrát koupil a jaký to byl pocit, nosit na krku něco, co vytvořila žena těsně před vypuzením pětiletého štěněte z porodních cest.

Maminka čuvačka (toho bílého medvěda mi už včera ukázala na nějaké staré fotce, kde byli kromě něj i ona a Ruda, jen mnohem mladší) si připravila pelech z listí, suché trávy a mechu. Dana k tomuto účelu použila zelenohnědou larisu s přírodními motivy. Pak strhla druhý, větší přehoz z pohovky, takže plně odhalila vyrudlé, poškrábané a okousané polstrování v té nejhnusnější oranžové barvě, jakou jsem neviděl ani na semaforu.

„Neboj se. Bude to jenom jako.“

„Takhle?“

~

~