Manuel Vilas

MEZI NÁMI

Copyright © Manuel Vilas, 2023

Translation © Vít Kazmar, 2024

Original Spanish title: NOSOTROS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-675-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-676-9 (mobi)

Pro Anu

My, kteří se máme tolik rádi,

se musíme rozejít, dál už se nevyptávej.

– Los Panchos

O životě andělů jsme věděli jen málo. Mysleli jsme si, že jsou to smyšlené bytosti, ale tak to není. Andělé existují, byť možná jen nenápadně. Jsou to muži a ženy procházející tímto světem a jejich jediným úkolem je láska.

Jsou to nositelé naděje.

Ale jsou také smrtelní a obyčejní.

Mimořádně přízemní.

Existence andělů je pro svět skvělou zprávou.

Dávají této planetě krásu.

Jeden z těchto andělů se jmenuje Irene a její příběh začíná na následující stránce.

1. Zamilovaná do větru, část první

Pohlížela na novou tvář života: nové čelo a rty a líce a oči života a zářivé slunce, které to všechno osvětluje.

Cítila se jako strom, veliký strom, který po vichřici nalezne nové kořeny, velké, silné, skryté kořeny, sílu, jež se právě objevila. A ta síla tam byla odjakživa, vyčkávala, až bude povolána zpátky do boje.

Přestože Irene strávila celý týden o samotě, nikdy necítila takový optimismus jako v těchto uplynulých dnech. Nedávno oslavila padesátku, podepsala velice výhodnou smlouvu se svým tělem a na obzoru své duše zahlédla novou hranici, novou zemi, do které se může pustit na cestu, s chutí i zuřivě.

Ano, zuřivost, zuřivost dokonalá jako měsíc.

Když ovdověla, prodala nábytkovou firmu, která byla velkým podnikem i povoláním jejího manžela, a rozhodla se, že si konečně odpočine. Své zaměstnance poctivě vyplatila a na účet si převedla pořádnou sumu peněz. Marce, její zesnulý manžel, jí totiž dal za úkol právě tohle: naši zaměstnanci mají být šťastní, jsou to přece naši lidé, naše rodina.

Takhle on mluvil, hovořil tímhle podivným jazykem, říkat svým zaměstnancům rodina, to byl celý on, byl to jeden z jeho zvláštních pohledů na svět, protože pokud nedokázal svět proměňovat, zkrášlovat, nemohl být šťastný.

Irene teď vlastnila v Madridu dva byty, jeden v centru, ve čtvrti Barrio de las Letras, s plochou šedesát metrů čtverečních, a druhý, luxusní, blízko rezidenční oblasti Chamartín, s dvěma sty padesáti metry v patnáctém podlaží a s terasou, kde je úchvatný výhled, a s dvěma parkovacími místy. Nejraději měli tu výšku, bylo to poslední patro a nad nimi už nebydlel nikdo. V Madridu není zvykem stavět vysoké budovy.

Marceho tenhle nedostatek vždycky mrzel.

Chtěl bydlet vysoko, na dosah oblak, jako Newyorčané.

Nenašli žádný vyšší dům, který by se jim zamlouval, a tak se spokojili s patnáctým patrem, což nebylo vůbec špatné. Marce zbožňoval mrakodrap Torre Picasso, ale tam to byla samá kancelář významných firem. Z patnáctého podlaží měli alespoň výhled na obzor.

Snídali na terase a hleděli do dálky, třebaže jim vždycky chybělo asi tak dvacet metrů výšky, jako by chtěli utéct ze země, opustit Madrid a zamířit do oblak.

Utéct ze země, to byl způsob myšlení, to byla filozofie.

Když dopili kávu s mlékem, často dál hleděli na nebe. Poblíž nebyla žádná vyšší budova, měli před sebou jen otevřený prostor, a teď si Irene vzpomíná, jak Marceho mrzelo, že se mu nepodařilo najít mrakodrap, aby mohl bydlet třeba v osmadvacátém patře, daleko od každodennosti ulic a automobilů a silničních pravidel a semaforů, bydlet ve světě ptáků, okřídlených tvorů, kteří létají ve výšinách, protože oblaka možná dříve byla jejich domovem.

„V Madridu mrakodrapy nejsou.“ Kolikrát musela poslouchat tuhle obehranou písničku, v tomhle bědování se skrýval jakýsi vzdor proti architektuře, který byl Marcemu vlastní. A kolikrát měli chuť odstěhovat se do Benidormu, protože tam mrakodrapy jsou. Znovu slyšela, jak říká: „Jen si představ, že bychom se přestěhovali do Benidormu, kam by se podělo naše kouzlo?“

A ona slyšela jeho smích.

V rozsáhlém a přepychovém bytě v Chamartínu bydlela odjakživa, spolu s manželem tam žili posledních dvacet let, mnoho let, ach, až příliš mnoho let, Irene. Možná to nebylo tak dlouho, říká sama sobě, ale Irene měří čas po svém.

Kdo zavedl měření času?

Proč bychom měli měřit čas tak, jak to stanovují vlády, národy, zákony či dějiny? Je možné čas osvobodit? Co je pro jednoho sto dní, pro druhého může být sto let.

Společnost zavádí zákony, a je to jeden mýtus za druhým.

Tenhle byt prodala a utržené peníze spolu s tím, co jí vynesla likvidace firmy, ještě s bohatým dědictvím po Marcem daly dohromady slušné jmění, nad kterým stále žasla.

Pokaždé když uvažovala nad tím, kolik eur má na účtu, pociťovala zároveň hněv a zmatení, ta částka ztělesňovala celý její život, ta čísla v sobě obsahovala matematickou jistotu, která by u leckoho vyvolala závist.

Ale on už tu není, proto ten hněv, proto ta temnota v její duši.

Jestliže tu není on, nač všechny ty peníze? Byla to hloupá otázka, ale hloupé otázky bývají ty nejlepší a nejtrefnější.

Měla chuť jít do banky a požádat, aby se mohla na své peníze podívat, protože jeho vidět nemůže, a strávit pár chvil u těch svazků bankovek, které vlastně nejsou nic víc než jen symboly, metafory, iluze.

Tyhle symboly se však dokážou proměnit ve věci, v tom spočívá jejich zázračnost, ten odvěký div: symboly se proměňují v kameny, cihly, pozemky, kola, domy, auta, letadla, jídlo, ve stovky kil jídla, v celý regiment dojnic, regiment ryb, regiment lidských bytostí, které jsou ti k službám.

A především se tyto symboly dokážou proměnit v nábytek.

Proto měli nábytkovou firmu, nábytek je totiž skutečnější než spousta milostných příběhů. Láska odchází, ale nábytek zůstává. Po rozpadlých párech téměř vždy zůstává pouze nábytek: skříně, postele, stoly, židle, noční stolky, poličky, knihovny, komody, rohové pohovky. Marce měl slabost pro noční stolky; říkal, že noční stolek v ložnici člověka brání před temnotou noci. V podniku měl místnost, kam si schovával staré noční stolky. Choval k nim skoro až nábožnou úctu.

Irene se přestěhovala do malého bytu v Barrio de las Letras, který ještě před pár měsíci pronajímala. Nechala jej vymalovat, opravit rozvody a vyměnit spotřebiče, udělat úplně novou koupelnu, zbořit jednu stěnu, vyměnit okenní rámy; rekonstrukce trvala pět týdnů. Když dvojice zedníků bořila stěnu, stěnu, která stála nějakých osmdesát let, Irene byla u toho. Pozorovala staré cihly, které měly brzo putovat na jednu ze skládek spravovaných madridskou radnicí.

Cihly, které toho tolik viděly a slyšely, poslední svědkové předchozích rodin, jimž sloužily jako ochrana před nepřízní počasí.

Cihly, zkameněliny rodinného života.

Jednu vzala a vtiskla jí polibek.

A pak ji hodila do kontejneru, který zedníci přistavili.

Po chvíli ji nervózně a rozpačitě vytáhla a vsunula si ji do kabelky.

Nechala nainstalovat ty nejdražší spotřebiče, které byly k dostání, německé výrobky poslední generace, jejichž hlavní předností byl soulad s ekologickými směrnicemi, které jí připadaly právě tak záhadné jako úctyhodné. Když jí pověděli, že ty nejdražší spotřebiče jsou zároveň ty nejekologičtější, málem ji to rozesmálo. Ve skutečnosti se zasmála jakoby až po Marcem, protože tomu by tahle ironie určitě také připadala komická.

Zařídila si, aby mohla ve stejnou dobu odevzdat klíče od bytu v Chamartínu a přestěhovat se do malého bytu v ulici Santa Catalina.

Byt v ulici Santa Catalina byl v prvním patře. Slétla z patnáctého patra téměř až na ulici.

Sestoupila z nebe na zem.

Už neviděla mraky, teď viděla a slyšela lidi a auta, slyšela, jak hučí bary. Sledovala odlesky lamp za soumraku.

V den, kdy začala rekonstrukce, položila starou cihlu na výsadní místo a ta cihla byla jako přeživší, byl to hmotný důkaz nehmotného času. Ta cihla měla až mystickou povahu, byl to předmět neznámého náboženství.

Po smrti Irenina manžela, jejího milovaného Marcela, jejího Marceho, nastaly v jejím životě prudké změny, které často vůbec nedokázala posoudit. Děti neměli. Nezbyl jí tedy žádný blízký člověk. Jen švagrová Paola, sestra jejího Marceho, která se provdala za Američana a žila s ním v malém městě na Středozápadě; na pohřeb nemohla dorazit kvůli tornádu, a tak poslala přes Interfloru věnec a k tomu dopis plný klišé napsaný směsicí španělštiny a italštiny s trochou angličtiny. Marce a Paola byli Italové, narodili se v Římě a jejich otec byl Španěl.

Pak měla Irene ještě otce a sestru, ale jejich vzájemné vztahy byly odtažité, ačkoli je měla ráda, moc ráda. Odjakživa ji opatrovali.

Zamyslela se nad svou nově nabytou samotou. Měla důvody k tomu, aby propadla smutku, ale to by jí Marce nedovolil. Marce jí řekl, ať stojí vždy na straně slunce, vždy na slunci. Její manžel slunce zbožňoval a ona je nakonec začala zbožňovat také: jejich manželství bylo do jisté míry dítětem slunce.

Udivovalo ji také, že byt v ulici Santa Catalina je tak hezoučký, tak přívětivý, ačkoli je tak blízko země s jejím rámusením. Bydleli tam jako novomanželé. První, co si spolu koupili, než vystoupali do nebes, do oblačného patnáctého patra, byl tenhle byt.

Občas se téměř rozplakala, nebo jí to tak připadalo, při vzpomínce na to, jak moc svého Marceho milovala, a nedokázala pochopit, co se to přihodilo, jak se v jejím životě překotně odehrálo tolik událostí, a dokonce se začala bát svého vlastního odchodu, své vlastní smrti. Ale stejně každé ráno pravidelně vstávala, dělala si snídani a pozvolna se vracela k uctívání slunce, znovu si vychutnávala světlo rozlévající se po kuchyni, čerstvou kávu a tousty s medem.

Říkala smrti: „Jsi mi ukradená, podle mě jsi bezvýznamná, nebojím se tě, nic takového, nevyvoláváš ve mně žádné pocity, dokonce ani nevěřím, že existuješ.“

Irene rozviřovala své vědomí, své myšlenky, bořila se do domněnek, které ústily do sarkasmu a hněvu.

„Je zima, ale můžeme se nasnídat na terase, protože svítí slunce.“ Znova a znova slyšela tuhle větu, byla to zimní věta, věta, kterou říkával Marce, věta, která dávala životu smysl.

„Je slunce“, to stačilo. Prohlásit, že je slunce. A pak se políbili a usmáli se na sebe a šli se nasnídat.

Jednou ráno si udělala hrubý odhad (byla docela zběhlá v účetnictví, což jí v životě vyneslo mnoho peněz, když pomáhala Marcemu v nábytkové firmě), má dost, aby jí to bez problémů vystačilo na více než deset let, možná dokonce patnáct dvacet, a žila by si královsky. Pochopila, že smrt neznamená jen konec všeho, konec nejkouzelnějšího manželství na světě, protože takhle smýšlela o letech prožitých s Marcem, ale kvůli smrti přestávají dávat smysl bankovní účty, protože oni dva už nebudou moci dál utrácet své peníze společně.

Neskutečnost smrti splývá s neskutečností peněz.

Schází celistvost.

Věci postrádají váhu.

Marce byl sluneční soustava.

Život, to jsou sluneční soustavy.

Jejich kouzelné manželství možná neskončilo, protože jejich láska pokračuje, dokonce je úplně všude. A peníze, které naspořili, ty tu jsou také dál. Marce není, ale jeho peníze tu zůstaly.

Nechce si ten okamžik připomínat, ten okamžik, kdy Marce zemřel.

Viděla ho zemřít?

Skutečně ho viděla zemřít?

Je smrt viditelná, ukazuje se našim očím, když přichází?

Aby dostala z hlavy ten okamžik, okamžik jeho smrti, používá takový hloupý trik. Myslí na svou vlastní smrt, která se ukazuje v neznámém světle: když umřeš, nemůžeš už zacházet se svými penězi. A tvé peníze se dostávají do rukou cizím lidem, kteří nedokážou docenit úsilí, jež jsi vložila do jejich získání.

Se smrtí člověka, který je uměl vydělat, ztrácejí peníze identitu, vracejí se jim jejich mlhavost a neosobnost.

Její manžel tu není a její ruce se nemohou dotknout Marceho těla, tak jak se ho dotýkaly celých dvacet let, a ona bez něho nedokáže žít, ale slíbila mu, že žít bude, protože než umřel, ukázal jí to místo, ten tajný hrad.

Irene si myslela, že už nikdy nepocítí žádnou sexuální potřebu, a ta myšlenka pro ni znamenala cosi jako věrnost jejímu Marcemu, která jí dodala rovnováhu a vrátila jí jakousi křehkou jistotu, spíše touhu po bezpečí než jistotu. Stopa té myšlenky v ní vyvolávala strach a zoufalství.

Nicméně ráno po snídani rozmýšlela nad tím, kam se bude její život ubírat a jestli se ještě někdy zamiluje. Dělala to skoro potajmu. Marce byl totiž ještě u ní, jeho veliké dlaně, jeho zelené oči, jeho laskavost i jeho uklidňující úsměv.

Její srdce bylo zmatené místo, potácelo se mezi hrůzou a nadějí. Napadlo ji, že mnoha lidem se stane totéž, jakmile dovrší padesátku, dřív totiž nevidí, kudy teče řeka života.

Tamodtud, kde Marce byl, ji dál zahrnoval vodopádem představ, otázek, bezejmenných útrap.

Chtěla, aby to tak bylo.

Irenina vůle vytvářela věci.

Její vůle.

Její rozkoš.

Při probuzení jí myšlenky těkaly od Marceho k moři, k náhlé potřebě uvidět moře. Jako by se Marceho duch ponořil do moře a tam vybudoval útočiště.

Nikomu nemusím nic vysvětlovat, pomyslela si jednou ráno, protože jsem naprosto svobodná a můžu dělat, co se mi zamane, nemusím tady zůstat.

Zmocnila se jí naprosto nečekaná radost a vzrušení a ona otevřela skříň, vyndala středně veliký kufr a sbalila si do něj šaty, blůzy, spodní prádlo, pár svetrů, toaletní taštičku, menší arzenál svých oblíbených parfémů, kosmetické krémy, líčení, štětečky, tužku na rty a pár dalších věcí, co ji v tu chvíli napadly.

Okázale nastoupila do taxíku, pohlédla ke vstupním dveřím svého domu jako ten, kdo na dlouho odjíždí, a taxikářovi poručila, aby ji dovezl na vlakové nádraží Atocha; tam si koupila jízdenku do Málagy, první třídu. Lístky do první třídy jsou k mání vždycky, pomyslela si Irene.

Dali jí velice poctivý oběd.

Telecí líčka a k tomu víno ze Somontany.

Dostala také žemli a máslo.

Pohled na porci másla ji rozesmutněl, ani žemle, ani máslo ji nelákaly, takže si dala jen víno.

Cestou si na telefonu prošla nabídky ubytování a nakonec se rozhodla pro hotel Málaga Palacio. Zavolala tam, dala jim číslo kreditní karty a zamluvila si tři noci.

Málaga ji přivítala horkým počasím, mocné červnové slunce ozařovalo ulice, život, domy, ale nespalovalo. Dali jí pokoj číslo 1115, protože si přála přebývat ve vyšším patře.

Vstoupila do pokoje a hned zamířila k balkonu. V dálce uviděla moře lesknoucí se světlem, které ho proměňovalo ve stříbřitou desku, ve vodorovnou stěnu, a v duši se jí cosi probudilo, jako by najednou poznala, že přijet sem byla správná volba, jako by se napojila na magický prostor, kde se mohla beze strachu uvolnit.

Tohle moře tu je jen proto, aby mi dělalo radost, pomyslela si Irene.

Aby mi vyléčilo oči, uzavřela.

Cítila vlhký vzduch a v té vlhkosti se setkávalo vytržení a chaos. Prameny jejích vlasů se začaly vlnit, jako by tu vlhkost nasávaly, a její plavé vlasy se probarvily. Vlhký vzduch byl bohatý, ale také lepkavý a nepříjemný. Nebyl dokonalý, byl to jen další z nedostatků světa, ale ji opájel, vzrušoval, lekal.

To jí říkával Marce, že svět je plný nedostatků, ale že k zamilovaným tyto nedostatky nedoléhají. Ona teď byla sama a tenhle nedostatek ji děsil.

Protože s Marcem po boku ji nedokázalo vystrašit nic. Protože Marce věcem odebíral zlo, odstraňoval jej, aby se mohla cítit v bezpečí, v pohodě.

Díky lásce přestává být vidět to, co je na světě zlé a ošklivé.

Prohlédla si pokoj a všechno jí připadalo vkusné a ve vzájemném souladu; to ji uklidnilo. Cítila se tam dobře, jak pozorovala světlo a vnímala vánek přicházející z terasy. Nebyl to vánek, byl to vítr. Hleděla do nebe a to ji oslňovalo. Myslela si, že nalezla zázračné místo. Její hlučný a těsný byt jí bledl v paměti. Jako by se znovu rodila.

To bude tím mořem. Ne, mořem to není, dělá to světlo, vždycky je to světlo, které dopadá na věci, světlo nás klame, kvůli světlu si myslíme, že hlavní roli hrají věci, ale je to světlo, protože existuje světlo, kdežto věci nikoli, a život znamená stát ve světle, pomyslela si.

Její duše se letmo dotkla touha po naplnění a proměnila se ve zklamání. Byla na světě sama. Nikdo se o ni nestaral.

A toto nikdo se proměnilo v naprostou svobodu.

Ale ta žízeň zůstávala.

On tu žízeň utišit dokázal, ale teď se rozvodnila. Marce věděl, co udělat s touto zdivočelou touhou po plnosti.

Došla si na večeři do restaurace v posledním patře. Bylo nádherně, tak si vybrala stůl na terase vedle bazénu, kde se koupalo několik mladých lidí, ale voda byla studená, takže v ní nevydrželi dlouho. Smáli se a hráli si a vytyčovali si prostor budoucnosti, v němž jejich bytosti zářily, to protože měli celý život před sebou.

Nevědí, že mají celý život před sebou, pomyslela si Irene. Člověk pozná, kdy už to tak není, a pak se rozčílí, zoufá si a není to nic platné, ale Marcemu a mně se tohle nestalo, protože se to stává, jen když člověk není zamilovaný, tak to je. A potřebuješ lidi, protože právě oni ti nakonec povědí, že už nemáš celý život před sebou; jak máš jinak zjistit, že už nemáš celý život před sebou, když ti to neřeknou lidé, když ti to neřeknou ti, kterým říkáme druzí, společnost, civilizace, národy, zákony, skutečnost. Tedy jedna z možných tvarů skutečnosti, jsou totiž i další, skryté, jsou další, které můžeš stvořit silou své vůle, pokud ji máš, pokud toho jsi schopný, a za tuhle schopnost nebudeš odměněn; dobrá, přeci jen budeš, malounko, trochou svobody a také trochou nenávisti či hněvu.

Objednala si bílé víno a chobotnici na grilu, číšník měl tmavou pleť a dlouhé vlasy. Viděla, jak jí jeho dlaně přinášejí talíř. Líbil se jí. Jestlipak má manželku, rodinu? A kde? Jakou rodinu, manželku nebo dům si může s platem číšníka dovolit?

Spousty útočných otázek, to byl teď svět bez Marceho.

Irene na sobě měla černou přiléhavou sukni. A k tomu bílou průsvitnou blůzu. Noční světlo, nedaleké moře, bazén vedle ní a terasa v ní vyvolávaly jakési nadšení životem, jakési vratké vytržení, stejně prospěšné jako zhoubné. Pro tuto příležitost si vybrala unisexový parfém Iris Porcelana s vůní fialek. Vlhký vzduch ji dál znepokojoval a vyvolával v ní protikladné pocity. Byla spokojená, ale na druhou stranu kolem sebe viděla spoustu věcí, které vyžadovaly její pozornost, a tahle přitažlivost jí byla nepříjemná; a v tu chvíli uviděla muže, který právě přišel do restaurace. Všimla si jej okamžitě, jako by to povšimnutí, tolik nabité zvědavostí a touhou, byl nějaký předem připravený plán, jako by tenhle plán vyčkával na své splnění celá staletí.

Zamyslela se nad tím, zda je příchod tohoto muže zázrak, zda bude zázračná existence pokračovat, protože život s jejím manželem zázračný byl.

Patřila k těm ženám, které říkají „můj manžel“, a ne „můj partner“, a když říkala „můj manžel“, nepojmenovávala tím jen lásku, ale také jakousi mlhavou podobu stálosti, pevného skupenství, která sama od sebe dokázala zahnat či přemoci každého muže, který by si snad usmyslel, že pronikne do jejího soukromí.

Ale tohle teď nechtěla.

Dál si nestydatě prohlížela nově příchozího. Třeba je možné uvidět Marceho v těle jiného muže; pochopila, že skutečnost se v každé chvíli přeskupuje, sprostě se v ní mísí zapomnění a znovuzrození.

A rozechvěla se, její duše se rozechvěla divokou radostí, která ji uváděla do vytržení a jejíž původem byl muž, kterého měla před sebou a s nímž neprohodila ani slovo, dokonce ani nevěděla, jak zní jeho hlas. Zkrátka si jej prohlížela.

Zatímco se dívala, v duchu dávala dohromady věty. Najednou ji napadlo: jestli chce život z mého těla odejít, tak ať, pokud dokáže provést takovou pitomost, tak ať, nic hloupějšího si neumím představit. Připadá mi směšné, že by život prohlásil: „Odcházím z tvého těla.“ Na každý pád je to něco, co se mě netýká. Možná se ke smrti takhle ještě nikdo nepostavil. Co je mi po tom, jestli zemřu, když je to vlastně nemožné.

Takže jestli zemřu, a to se ještě uvidí, problém bude mít život, ne já.

Živote, jestli opustíš moje tělo, je to tvoje škoda, ne moje.

Celé tohle klubko myšlenek v ní vyvolal pohled na toho muže, kterého si dál prohlížela. Z jeho těla se šířilo cosi kouzelného, cesta, síla. Oči tohoto muže, jeho pleť, jeho vlasy.

Vlasy byly důležité.

Do čela mu splývala ofina, která dodávala na kráse celé jeho tváři, jako opona v divadle.

Chtěla se té ofiny dotknout.

Dál muže pozorovala, téměř drze sledovala, jak rozvinul ubrousek, jak jeho ruce uchopují příbor, pozorovala bílé víno ve sklenici, jeho modrou košili, drobný límec té košile, na níž bylo znát, že je dobře vyžehlená, mobilní telefon po jeho pravé ruce, způsob, jakým se usmívá na číšníka, jak se rozevírají jeho rty, dokonce se jí podařilo uvidět i jeho bílé a pravidelné zuby.

Jejich oči se několikrát setkaly, vždy se to ale dalo omluvit nahodilostmi, které se dějí v restauraci čtyřhvězdičkového hotelu.

Irene si uvědomila, jak hloupé bylo vybrat si čtyřhvězdičkový hotel, když jí rozpočet umožňoval pětihvězdičkové hotely, luxusní hotely, protože bylo na čase, aby přepych vtrhnul do jejího života. Byly to ale Marceho peníze, no dobrá, patřily jim oběma, a ona se cítila provinile, že všechny ty úspory utrácí sama. Peníze byly uložené ve dvou bankách, teď už jen na její jméno. Všechno patřilo jí. Finanční poradce z banky Santander jí doporučil, aby investovala do fondů se středním rizikem. Dal jí vyplnit únavný dotazník, který měl stanovit její finanční profil. Jestli něco ví o finančních trzích, jakého vzdělání dosáhla, asi takové otázky. Banky takové testy dělat musejí, jsou to takové lékařské prohlídky. A podle dotazníku byla investor se středním rizikem.

Kéž by existovaly šestihvězdičkové hotely. Nebo hotely se sedmi, osmi, patnácti hvězdičkami, tolika, kolik pater nad zemí byl byt v Chamartínu.

To by bylo lepší než středně rizikový profil.

Věděla, proč jí z dotazníku v bance Santander vyšel profil investic se středním rizikem, to znamená držet se při zemi, ale snažit se něco vydělat.

Znovu se podívala na toho muže.

Večeřeli současně, bylo to absurdní.

Odhadem byl ten muž zhruba stejně starý jako ona.

Možná mladší.

Ano, možná třeba o pět let mladší: ta myšlenka ji nadchla.

Počkala, až jí přinesou předkrm, a pak se ubezpečila, že ten muž na nikoho nečeká, nečeká na žádnou ženu.

Vstala a vykročila k jeho stolu.

Stoupla si před něj.

Muž překvapeně vzhlédl a zkoumavě se na ni zadíval.

„My se známe?“ zeptal se Irene s úsměvem a v tom úsměvu bylo potěšení.

Potřebovala uslyšet jeho hlas a teď jí připadal libozvučný, hlas, který se hodil k jeho vzhledu. Nezklamal ji, právě naopak. Lidské hlasy jsou důležité. V některých krásných tělech sídlí groteskní hlasy. Některé krásné hlasy přebývají v groteskních tělech.

„Ne, myslím, že se neznáme. Večeřela jsem o samotě a všimla jsem si, že vy také jíte sám.“

A tu muž vstal a Irene mohla poprvé vidět jeho postavu a oči, modré oči, ve kterých měl melancholický pohled.

„Jmenuju se Julio. A tykej mi, prosím tě.“

„Mám pokoj číslo 1115,“ řekla Irene, vyslovujíc velice pečlivě číslice, aby se mu zapsaly do paměti jako nějaké heslo.

Upřeně mu pohlédla do očí a odešla.

To bylo úžasné, tanec o pěti slabikách: jedenáct patnáct. Pět zlostných, zuřivých slabik.

Podepsala lísteček, aby jí donesli večeři na pokoj, a musela přitom zopakovat číslo, ale tentokrát automaticky, bez vášnivého podtónu.

A pak se vytratila z restaurace, srdce jí bušilo, zanechávala za sebou drzou, ohnivou stopu, ve výtahu se jí oči blýskaly jako čepele, ruce měla rozechvělé, nedařilo se jim vytáhnout kartu k otevření dveří a rozbouřená mysl přemítala nad tím, jaké bude mít její troufalost důsledky.

Čipová karta jí připadala obyčejná, jako by se tam nehodila, k čemu jsou vůbec tyhle plastové karty, potom, co tak sebevědomě sehrála scénu s číslem pokoje, jí to tahle karta všechno pokazila.

Životní energii neporušila ona, ale tenhle hloupý systém čipových klíčů, který používají ve všech hotelech.

Měli jí dát zlatý klíč a pěknou klíčenku s vyrytými iniciálami hotelu.

Vešla do svého pokoje a připadalo jí, že je tam chladno.

Ve zbytku života budu dál dělat to, co se mi zachce, šeptala si pro sebe Irene, aby si dodala odhodlání k tomu, k čemu se právě rozhodla, a ten šepot jí dával sílu stejně tak podivnou jako nevysvětlitelnou.

Nevěděla, jak hustý je les, do kterého vstupuje, ale vedlo ji nezvladatelné nutkání; nevěděla ani, co stálo za jejími neuspořádanými myšlenkami, nebo snad kdo.

Šla do koupelny a podívala se na sebe do zrcadla, připadala si hezká, docela energická, nezáleží na tom, jestli ten muž přijde, nebo ne, její odvaha ji mocně naplňuje životem a opájí její srdce.

Zalíbila se sama sobě.

Zatoužila po sobě.

Vypadala jako anděl mávající křídly v hotelovém pokoji.

Navoněla se.

Smísila různé vůně.

K vůni Iris Porcelana přidala Chanel N° 5.

Rozzlobila se sama na sebe.

Chtěla, aby její tělo vonělo všemi parfémy světa.

Tohle se nedělá, Irene, jak můžeš něco takového provést, to dělají jen labilní ženy.

Parfémy se nemíchají.

Nemíchá se noc a den.

Upravila si dekolt.

Představila si, jak před tím neznámým mužem stojí nahá.

Poopravila si líčení, vzala do rukou prsa, ty dva masité útvary, které určují její biologickou totožnost, ty dva bílé koně, které dosud vždy nabízela stejnému muži.

Bílí koně, Irene?

Tentýž muž, Irene?

Jsi pitomá.

Tu se k ní vrátila vzpomínka na Marceho a ona ho posadila do zasuté komory svého srdce.

Zůstaň tam, miláčku, moje lásko nejmilejší, nesu si tě uvnitř, ale už nemáš tělo, Marce, počkej tu, v té zadní místnosti, nikdo už neví, co jsi, ale já tě pořád miluju, pořád tě potřebuju, a ta potřeba je důležitější než láska; ta potřeba je skutečná; láska je ozdobou odporné potřeby.

A Irene se chvěla, snažila se zjistit, co má teď dělat, a hlavně chtěla vědět, jak dlouho má čekat. A tu jí do duše vtrhla lavina pochybností a pocitů a myšlenek, které si dříve neuvědomovala: jak jen políbit muže, když dvacet let líbala vždycky toho stejného, jak se dotknout muže, když se dvacet let dotýkala vždycky toho stejného, jak důvěřovat neznámému muži, když dvacet let důvěřovala nejlepšímu muži ze všech.

Nejlepšímu muži ze všech?

Byla snad ona nejlepší žena ze všech?

Vnímala však, že v těchto otázkách je obsaženo také vítězství života, pád do propasti života, a znovu si všimla, že je sama. Koneckonců, to byla jediná jistota: byla sama, protože Marce odešel navždy, odešel na to místo, na měsíc, do nebe, do hlubokého prostoru, do nicoty.

Ale kdy odešel, Irene, kdy?

Datum, jaké se psalo datum?

Noc byla překrásná, na nebi zářil měsíc a jeho světlo ji spalovalo zevnitř. Život tloukl do všech věcí. A dál tloukl i ji. Marceho však ne.

V tu chvíli se ozvalo klepání na dveře a její srdce poskočilo radostí a hrůzou zároveň a ty dva pocity spolu zápolily.

Ano, přišel tenhle muž, přišel muž, je tu člověk, řekla si Irene, ale nevěděla, zda je skutečně připravená otevřít dveře.

V pár vteřinách jí hlavou probleskly všechny scénáře, všechno, co se může přihodit, pokud se rozhodne otevřít dveře, protože je také otevřít nemusí.

A tu se její srdce opět rozzářilo. Uvědomilo si totiž, že ona vládne svému osudu, že má naprostou svobodu dělat to, co chce, kdežto tenhle muž, který zaklepal na dveře jejího pokoje, tak svobodný není, protože o všem rozhodla ona.

Vládla nad světem, větrem, oceány, hvězdami, dobrem, zlem, světlem, tmou, životem i smrtí.

Tohle jí totiž Marce vždycky říkal: „Patří ti všechna krása života, ve které se ruší čas, roky, desetiletí, staletí.“

Marce, její láska.

Opět se zřítila do další propasti: veškerá životní tajemství vyjadřuje jediná touha, touha žít dál, dál ve svém srdci schraňovat naděje. Proto věděla, že dveře otevře.

Nezaznělo jedno jediné slovo, jediné slovo, protože ona to nedovolila.

Přišel jen jeden ohromný polibek.

Dlouhý polibek, který Ireninu duši celou naplnil radostí.

Polibku předcházel zlomek vteřiny, ve kterém vládla světu a životu, protože by byla mohla ten polibek odmítnout, byla by se mohla rozčílit a tenhle muž by si odnesl strašlivý trapas.

Vychutnala si ten okamžik nadvlády.

Jazyk toho cizího muže se dotýkal jejího jazyka, zubů, patra, ale co mohly všechny tyhle pohyby jazyka vyjadřovat než vášeň?

Opět pocítila štěstí, plála uvnitř, cítila se jako bytost, které život přináší důvody k radosti, bytost, kterou život obdarovává krásnými věcmi, polibky a obdivem. Bytost, ke které znenadání přichází nepoznané štěstí, kdežto rozmrzelost či vyprázdněnost mizí.

Ach, ten obdiv.

Takové štěstí dříve nepoznala, jak je to možné, Irene, jak je možné, že jsi je nepoznala, takže v životě jsou věci, které ještě neznáš, jdi si pro ně, ano, to udělám, všechna tahle slova se vynořovala v jejím srdci.

„Kdo jsi, Irene, kdo jsi?“ opakoval Julio a líbal jí přitom dlaně.

Nechala se obdivovat a v tom obdivu cítila pouto se samotným životem, které ospravedlňovalo její vlastní život. Zdálo se, že se čas zastavil. Všechno nabývalo smyslu. Život nabíral na rychlosti. Kufr, lodičky, kalhotky, Juliova košile, stůl, ručníky v koupelně, kartáček na zuby, všechno dostávalo smysl, všechno mělo důvod objímat existenci.

Vyčerpaně leželi v posteli, na balkon bylo otevřeno a vanul odtamtud lahodný, proměnlivý mořský vítr.

Na část místnosti dopadalo měsíční světlo.

Irene si prohlížela Juliovy paže a na mysl jí přicházela otázka: „Kdo jsi, Irene, kdo ty jsi?“ A k ní se přidávala další: „Co tady děláš?“

Došlo k nadpřirozené události, z které jí stále tlouklo srdce. Když se blížila k vrcholu, ještě než se do orgasmu ponořila, náhle před sebou spatřila schodiště a začala po něm stoupat a přitom cítila, jak jí při každém Juliově přiražení plane krev v jazyku a v nohou, protože ten muž jí bral chodidla do dlaní a líbal je a olizoval je svým horoucím jazykem, a když orgasmu dosáhla, uviděla na vrcholu schodiště jeho, jakoby zahaleného žlutou mlhou, a byla to útulná a nekonečná žluť, tam stál on, Marce, a usmíval se na ni a hleděl na ni očima, které jako by viděly nekonečno, a ta vize odezněla spolu s orgasmem.

Znovu ho spatřila.

Cítila kolem sebe stromy, ptáky, oblaka a shluk nebeských těl, která se proměňovala v těla rajská.

Slunce už nebylo sluncem a stalo se lunou.

Luna už nebyla lunou a stala se sluncem.

Hmota je jen pověra, že?

Pozemské síly, nadzemské síly, prázdnota a minulost, budoucnost a plnost, přítomnost a sex.

Tam stál vládce jejích přeludů.

A ona, vládkyně všech přeludů.

Erotická přitažlivost všech jsoucen, tajný plán hmoty, Alef, neustálé čarování, čarodějové a čarodějnice, hmota jako řád, tělo jako důsledek hmoty.

Prožívala slast a v té slasti uviděla svého manžela, jak opouští řady mrtvých, má na sobě smyšlené šaty, ve kterých byl pohřben, viděla, jak vstává obklopen miliony mrtvých, jak stojí na vrcholu schodiště a mává jí rukou zahalenou v mlze a posílá jí úsměv tak veliký jako srdce bezejmenné vlaštovky.

A jak se rozplývá.

Zachvácený plameny.

Ty plameny jí vadily.

Kde se tam vzaly?

Ty plameny spalovaly jeho tělo.

Julio byl asi tak pětačtyřicetiletý, hnědovlasý muž s vypracovaným tělem, vlídný a usměvavý. Bylo znát, že pravidelně chodí cvičit, svaly měl rovnoměrně vyrýsované a na břiše ani gram tuku. Zvláštně, půvabně a ladně hýbal pažemi. Měl drobný andaluský přízvuk a živil se cestovním ruchem, pracoval pro mezinárodní poradenskou firmu se sídlem na Mallorce. Do Málagy přijel služebně. Prohlédl několik turistických apartmánů a měl ještě sepsat zprávu.

„Všechno moje podnikání a práce,“ říkal a v ruce držel plechovku Heinekenu, kterou si vzal z minibaru, „spočívá v tom, že zkoumáme tohle monstrum, které se před námi rozprostírá, Středozemní moře, můžeme si ho prohlédnout z balkonu.“

Polonazí spolu vyšli na terasu a posadili se, v jedenáctém patře foukal jemný vítr.

„Je mi zima, jdu si pro svetr,“ řekla Irene.

Vítr pořád sílil, byla vidět světla v přístavu a Irene se stále třásla, ne zimou, ale pocitem úplnosti, protože ho znova uviděla, protože se nevytratil, protože někde byl a podařilo se mu odtamtud vrátit.

Nebyla vyděšená.

Nebyla ani zasněná.

Byla fascinovaná, okouzlená.

Odkud pochází ten pocit úplnosti, ptala se sama sebe, možná si na ní vypěstuji závislost a nechám se jí pohltit, říkala si. Není to úplnost, jako když byl naživu, je jiná, odlišná, ale také je to úplnost.

Kde se vzal tenhle vrchol, na který jsem tak rychle vystoupala, ptala se.

Blízkost tohoto muže, jeho dlaně, jeho oči, čím to, že když se na mě tenhle muž dívá, stoupám do míst, o kterých jsem neměla ani tušení, ale vždyť je to jen člověk, nebo je možná víc než jen člověk, mnohem víc, co když je to anděl? Anděl světla, který přesahuje povahu muže, přesahuje mou povahu ženy, přesahuje povahu skutečnosti, přesahuje všechno. Existuje prostor, který se nachází za hranicí všech věcí? Ne, to není možné, lidé se shodují na tom, že podobné věci neexistují. Možná je to jen tohle: muž, který touží po milostném úspěchu, po románku, po dobrodružství. Anděl? Můj bože, je to jen muž na lovu.

Lov nepřísluší andělům, ale hanebným démonům.

Kromě toho, že se lišíme povahou a společenskými rolemi, jsme jen tělo vyhlížející slast, tak nás příroda stvořila.

„To je posedlost bohaté Evropy, jezdit sem a pozorovat to monstrum, které přináší rozkoš a jmenuje se Středomoří,“ přerušil Irenino přemítání Julio.

A v těch slovech nalezla to, které hledala, velmi prosté slovo, které si neuvědomila: rozkoš.

„Moje povolání je hledat nové turistické destinace na březích Středozemního moře,“ pokračoval Julio, „a svou práci mám moc rád.“

„Jestli jsem tě pochopila správně,“ řekla Irene, „tvým zaměstnáním je hledat místa u moře, kde by lidé mohli zažít rozkoš.“

„Přesně tak. Zkoumám soumraky, západy slunce, krajinu, spoustu pláží, pláží, kde by ses ráda vykoupala, stezky, které k těm plážím vedou, stezky lemované stromy, cesty s palmami, květinami, s líbeznými ptáky, krkavci jsou zakázáni, místa, kde se dobře pobývá, místa, která ti přinášejí rozkoš, ale to slovo říkat nesmíme, vyjadřujeme to jinak, například: ‚Vy i vaše rodina tu naleznete oázu klidu a přírody‘, takové větičky, banality, ale slovo rozkoš říkat nesmíme, protože je stále ještě zakázané. Místo rozkoš říkáme klid nebo odpočinek nebo štěstí, když se trochu rozjedeme.“

„Všechny pláže nejsou stejné, vid?“ zeptala se Irene.

„Ne, žádné dvě pláže nejsou stejné, pláže jsou velice tajemné, a občas se na plážích, které prohlížím, musím vykoupat a to skutečně má své kouzlo a já to dělám, abych zjistil, jestli je to koupání příjemné, například abych zjistil, jestli je tam hned hloubka, nebo musíš chvilku jít, než se dostaneš do hloubky a můžeš volně plavat. Nedokážeš si představit, kolik je na světě líných turistů, lidí, které vytáčí, že musejí chvilku jít, než jim voda dosáhne až nad ramena. Není moc oblíbené, ani když je tam hloubka hned, protože to působí nebezpečně, ideál je, když se nemusí jít ani moc, ani málo, otrava je, když musíš kus ujít a najednou narazíš na vyvýšeninu a musíš dál, dokud ti voda zas nesahá až na prsa, tyhle pláže řadíme do kategorie podvodnic, turisty to odrazuje. Záleží taky na velikosti vln, občas musím pláž zkoumat týden, nebo dokonce dva, protože pláže se mění v závislosti na větru, a pak je tu choulostivá záležitost, průhlednost vody, tahle otázka je v mém zaměstnání rozhodující, a také tam nesmějí být chaluhy, a obzvlášť ne medúzy, ale průsvitnost vody je nejdůležitější, protože díky ní se pláž proslaví. Medúzy jsou pro můj byznys zabijáci, ale ty se dají zahnat. V Los Angeles funguje teď jedna firma, která má brzo vyvinout nějaké ultrazvukové vlny a ty by je měly umět zahnat. Doufám, že je ty vlny rozmašírujou na kaši. Medúzy jsou otravné. Slávky a mušle, ty jsou báječné a neškodné, kdežto tyhle zpropadené medúzy tím svým žaháním všechno zvorají.“

Zasmáli se, objali se, políbili se. Ale ji ten smích ve skutečnosti zraňoval, protože to byla jen maska. Společenské chování. Musela hrát určitou roli. Nemohla se projevit taková, jaká je. Možná za tímhle naučeným jednohlasým smíchem už nebylo nic a nikdo. Smát se společně s tímhle mužem byla další z podob samoty.

„Neexistují dvě stejné pláže, ani stejné lásky, ani stejná těla,“ řekla Irene.

„Na rozdíl od medúz a chaluh, ty jsou všechny stejné, je to omyl přírody,“ řekl Julio ironicky a hlasitě se zasmál.

Ztichli a oba si uvědomovali, že jsou dvojice cizinců. A tahle cizost se zhmotňovala, jako by se myšlenka mohla stát hmatatelnou.

Julio ji něžně políbil a pokusil se tím polibkem jejich cizost rozehnat jako mraky. Ale vzrušení možná pramenilo právě z toho.

Irene díky tomu polibku znovu pocítila radost a z té radosti se začínala stávat posedlost; možná ne posedlost, ale závislost. Ta radost jí způsobí ohromně silnou závislost. Proč radost? A tu cítila, že je cizinkou sama sobě. Proč tohle všechno dělá?

Kvůli němu.

To on byl důvodem.

Vždycky on.

Protože on byl ona.

Protože ona v něm panovala.

Marce.

A co když ne? Co když to dělá jen kvůli rozkoši?

Ne. Dělá to kvůli němu.

Kvůli Marcemu, protože ho uviděla v těle jiného muže. Je to magie. Magie existuje. Láska zmůže všechno. „Láska věrná i po smrti“ je nejproslulejší sonet ve španělském jazyce.

Irene ho umí zpaměti, v duchu si ho odříkává jako modlitbu, která dokáže přivolat něco nadpřirozeného:

Poslední stín ať oči už mi sklíží,

den odnese a tmu nade mnou vrší,

ta chvíle může odpoutat mou duši

a úzkost vzít, ta chvíle neublíží.

S pamětí vyjdu na druhý břeh řeky,

palčivost její neuhasím v proudu,

můj plamen umí přeplout chladnou vodu

a zlomit zákon, který platí věky.

Duši, již jedno božstvo uvěznilo,

žíly, jež hřály krev na žhavou koupel,

morek, jenž planul, nyní po troškách

opustí tělo, ne však to, čím žilo,

v popel se změní, leč ve vroucí popel,

a prach budou, leč milující prach.

Byl v něm vepsán, nebo spíš ohlášen Marceho návrat z říše mrtvých, Quevedo to viděl, pomyslela si Irene. Quevedo to poznal, věděl to, možná to viděl už dřív. On o tom zázraku věděl. Něco takového si člověk vymyslet nedokáže.

Přesně tak.

Vroucí popel.

Sonet ji opájel svou krásou.

A znova uviděla Juliovo nahé tělo.

Všechno se Irene v hlavě zamotávalo, myšlenky prudce uháněly.