České vydání vychází ve spolupráci se švédskou agenturou Nordin Agency AB.

Cold Case: Sista bilden

Copyright © Tina Frennstedt, 2023

Translation © Petra Hesová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-436-5

ISBN mobi: 978-80-7689-437-2

Věnováno Tesso

Dragør 2015

Telefon zhasl. Matilde se zastavila na liduprázdné pěšině, vyndala si z uší sluchátka a uložila je do kapsy u bundy. Během večera pokryla zdejší mokřadní louky jinovatka, která teď v měsíčním světle jiskřila. Místo gradujícího melancholického refrénu a hlasu Ellie Gouldingové se bude muset spokojit s křupáním štěrku pod nohama.

Jak tak kráčela, myslela na Jacoba. Tolik ji zklamalo, když se jí neozval, že jsou v Kodani. V hloubi duše věděla, že už o ni nemá zájem. Kamarádi ji povzbuzovali, ať na něj zapomene a hodí to za hlavu. V divoké džungli randění je nová a tam venku jsou chlapů spousty.

Z houštin vedle silnice se ozval šramot, který ji přiměl zůstat stát.

Větve zapraskaly, na zem vypadl jakýsi mohutný černý ranec a dal se pozvolna do pohybu směrem k ní.

Matilde se letmo ohlédla přes rameno. Cesta k viaduktu, kterou před chvílí prošla, byla opuštěná a halila se do tmy. Z rance se ozvalo sípavé zachrochtání. Matilde se pokoušela odhadnout, co to má před sebou. Může se takhle projevovat divočák, který se chystá zaútočit?

Jako na zavolanou ozářilo pěšinu měsíční světlo.

Chrochtání vystřídal sykot, který zněl, jako by někdo brouskem přejížděl po ostří sekery.

Zvíře poskočilo, těžkopádně se vymrštilo do výšky a blížilo se k ní.

Ťuk, ťuk, ťuk. Neutuchající klepání jí připadalo, jako by do sebe v čím dál rychlejším tempu narážely dva kusy dřeva. Zacouvala, přitom vetřelce nespouštěla z očí a vsunula ruku do kapsy u bundy. Třeba se jí povede telefon zprovoznit. Občas se ho po chvíli odpočinku podařilo vzkřísit. Na displeji slabě problikl symbol vybité baterie a pak se všechno znovu ponořilo do temnoty.

„Do háje,“ zaúpěla a v duchu se proklínala za to, že svůj stávkující telefon už dávno nevyměnila za jiný.

Poslouchala, jestli se zvíře znovu neozve, ale slyšela jen vlastní zrychlený tep. Třesoucími se prsty ještě jednou stiskla postranní tlačítko, tentokrát ho podržela silou a viděla, že se přístroj rozsvítil. Podařilo se jí zadat čtyřmístný kód, ale vtom se cvakání ozvalo nanovo a hned vzápětí i jakési syčivé chrochtání. Černý ranec, který Matilde sahal asi po kolena, se vyřítil proti ní a ona upustila telefon. Chtěla uskočit, ale zvíře se na ni vrhlo, pověsilo se jí na ruku a štíplo ji do malíčku.

„Jauvajs,“ vřískla, začala šermovat rukama a trhla bolavým prstem k sobě.

Nakonec se zvíře pustilo a dopadlo na zem vedle ní. Koutkem oka postřehla, jak se k ní znovu blíží dvě křiklavě rudé tečky a bílý chřtán. Tentokrát mířil na nohy.

„Ne,“ zasténala. Znovu se ozvalo syčení.

Mohutné tělo zvířete do ní z boku narazilo, jednou, podruhé, až ztratila rovnováhu a upadla.

Musím si chránit oči, pomyslela si a v posledním okamžiku si je zaclonila rukama. Bestie se jí zabořila do vlasů, škubala za ně a škrábala jí kůži. Pršely na ni prudké, tvrdé rány, jako by ji bodala nožem. Když konečně její zašmodrchanou kštici nechala být, cítila Matilde u kořínků vlasů bolestivé tepání.

Překulila se a s tváří na štěrku se schoulila do klubíčka. Neměla odvahu se pohnout. Až po chvíli trochu nadzdvihla hlavu, aby se přesvědčila, že je agresivní tvor pryč. Opodál postřehla temný stín pohybující se směrem od ní, k viaduktu. Opatrně natáhla ruku pro telefon, který ležel vedle, a zastrčila si ho do kapsy.

Po nebi se proháněly mraky a někde v dálce zahoukal puštík. Matilde vnímala, jak jí tepe v koleni a v hlavě, a bolelo ji pravé ucho. Z vlasů jí stékalo něco teplého a v koutku úst ucítila sladkou chuť krve.

Musí se odsud dostat, najít pomoc. Možná se na autobusové zastávce najde někdo, kdo by ji odvezl?

Matilde začala pomaličku vstávat a v tu chvíli se syčení ozvalo těsně za jejími zády. Když se otočila, uviděla, že černý ranec stojí s otevřenou tlamou jen pár metrů od ní. Vtom zaslechla, jak se k ní po štěrku cosi pohybuje z opačné strany. Jak může být to zvíře na dvou místech zároveň?

Tělem jí projelo mrazivé podezření. Někdo ho řídí, pohání ho k útoku. Opatrně drobnými krůčky o kus zacouvala, pak se otočila a dala se na útěk.

Uběhla však jen několik metrů, když se v měsíčním světle na cestě před ní zjevily obrysy další postavy.

A tentokrát mnohem větší.

Úterý
1. února 2022

—

Kriminální inspektorka Tess Hjalmarssonová zaparkovala v ulici Fredriksbergsgatan a poslední kousek na policejní ředitelství v Malmö došla pěšky. V rukou svírala krabici s vyšetřovacím materiálem z případu Liedbergových.

Dvojnásobná vražda manželů, kteří se věnovali zemědělství a bydleli na kraji čtvrti Råå na předměstí Helsingborgu, se řadila mezi kauzy, jejichž dokumentace ještě z větší části neprošla digitalizací, a Tessina krabice byla jen jednou z dvaadvaceti, které celá léta chytaly ve sklepě prach. A teď se zdálo, že tam osud Kerstin s Gunnarem skončí znovu.

Před vchodem s kyvnými dveřmi narazila na dva kolegy z oddělení pro zvláštní vyšetřování. Letmo se po ní ohlédli a hned uhnuli očima.

Tess postavila krabici na stůl vedle malé sedací soupravy a při kradmém pohledu směrem k recepci si uvědomila, že zapomněla v autě peněženku. Annu-Karin dnes na jejím obvyklém místě za přepážkou nahradila mladší posila. Vpravo od recepce sedělo několik lidí a čekalo, až přijde řada na vyřízení jejich záležitosti.

Ale třeba to přece jen půjde, řekla si Tess a vydala se k okénku s neforemnou krabicí v náručí.

„Zdravím. Tess Hjalmarssonová ze závažné kriminality. Zapomněla jsem si přístupovou kartu, budete tak hodná a pustíte mě dovnitř?“

Obrýlená tmavovláska se při pohledu na ni omluvně usmála.

„Promiňte, já jsem tu jen na záskok. Vydržte vteřinku.“

Přejížděla kurzorem po monitoru a na čele jí naskočila vráska.

„Nemůžu vás tu najít. Říkala jste Hjalmarssonová?“

„Přesně tak. Oddělení odložených případů. Velím mu, ale momentálně mám dovolenou.“

Žena s lehce vystresovaným výrazem pokračovala v hledání.

„Ehm, je mi to moc líto,“ pronesla rozpačitě. „Ale našla jsem jen jedno příjmení Hjalmarsson, a to je Lars Hjalmarsson z domácího násilí. Průkaz nemáte?“

Tess si uvolnila ruku a začala naoko hledat v zadní kapse u kalhot.

„Ne, asi jsem si zapomněla peněženku v autě. Jen tohle v rychlosti hodím nahoru na oddělení.“

Kývla na krabici, začínaly ji brát křeče do rukou.

„Rozumím. A víte, že už jsem vás asi našla? Mám vás tu v týmu odložených případů pod vedením Marie Erlingové.“

Tess povytáhla obočí a usmála se.

„Aha, tak to je sešup.“

Recepční sáhla po telefonu.

„Zavolám jí, koukám, že před chvílí tu ještě byla. Omlouvám se, připadám si hloupě, ale jsem tu úplně nová a dostala jsem hrozně přísné pokyny, že nesmím pouštět dovnitř nikoho bez karty nebo průkazu. Tak doufám, že to chápete.“

Tess si položila krabici na zem.

„Jistě, to je v pořádku.“

Skleněné dveře za recepcí se otevřely a vynořil se z nich Adam Wikman. Šplhoun, jak asistentovi přezdívala Marie Erlingová.

„Superpolda Hjalmarssonová, moc rád vás vidím.“ Nemotorně ji objal. „Všechno v pohodě?“

„Jasně.“

„Tak to rád slyším. Chybíte nám. Musím běžet,“ dodal a omluvně ukázal k autu, které čekalo před vchodem.

Tess se dívala, jak pospíchá ven. Sama měla službu v terénu naposledy před dobrými patnácti lety. Užila si svůj příděl drogových doupat a násilníků, kteří mlátí ženy, a rozhodně jí to nechybělo. Přesto však při pohledu na čilou aktivitu a kolegy mířící na výjezd pocítila nečekaný nával stesku. Z myšlenek ji vytrhl Mariin hlas.

„Nazdárek.“

Tess se otočila a při pohledu na kolegyni v saku a tmavých džínách ji napadlo, jestli ji nešálí zrak.

„No teda, tys inovovala garderobu?“

Marie se jen letmo pousmála, jinak poznámku přešla mlčením. Tess ji v saku v životě neviděla. Celé ty roky, kdy velela týmu odložených případů, musela kolegyni naopak soustavně žádat, aby na setkání s pozůstalými nechodila v křiváku a nějak si zakryla dračí tetování na pažích.

„Jak se ti vede?“ nadhodila Marie.

„Ale jo, většinu času se toulám po vřesovištích. Sleduju, jak si břehule hloubí hnízda v písečných stěnách, a včera jsem viděla mořského orla, ten byl majestátní.“

„Hm, úžasný.“

„Viď? A jak jste na tom vy?“

„Jako obvykle. Jdou po nás a my bojujeme o to, aby nám dali pokoj, jenže se pořád střílí a to si žádá další lidi.“ Marie se odmlčela. „A taky jsme upravili seznam priorit.“

Tess se zachmuřila.

„Copak na něm bylo něco špatně?“

Marie začala těkat očima a pak kývla směrem ke kolegovi, který právě procházel skleněnými dveřmi.

„Ne, ale pokoušíme se rozjet vyšetřování případu Ljungåker.“

„Ljungåker?“

Tess měla pocit, že se přeslechla. Vražda dvaašedesátiletého muže z Malmö se na jejich seznamu ocitla kvůli tomu, že za ni nebyl nikdo odsouzen. Zároveň však spadala do neoficiální kategorie interně vyřešených kauz, protože se vědělo, kdo je pachatel. Dohodli se tedy, že vyšetřování znovu otevírat nebudou.

„Ale vždyť to je zbytečné. Víme, že vrahem byl ten Polák Kaminski, a ten už je po smrti.“

„To je sice pravda, ale dostali jsme nečekaně novej tip a vypadá docela dobře. Rozhodně stojí za prověření.“

„A o co tam jde?“

Marii zazvonil telefon a Tess jen užasle sledovala, jak kolegyně bez ohledu na ni vytahuje mobil a hovor přijímá.

Odvrátila se. Připadala si tam navíc, a tak sáhla do kapsy pro vlastní telefon. Zase ji sháněl dánský psychiatr a profilovač Carsten Morris, všimla si. Ten neměl ve zvyku volat jen tak, aby si popovídal, a Tess přemýšlela, co jí asi může chtít, když se s ní snaží spojit už druhý den po sobě. Každopádně to však bude muset ještě chvíli počkat.

V pozadí probíhal Mariin telefonát a kolegyně zněla nezvykle formálně.

Tess měla sto chutí odejít.

Konečně Marie zavěsila a omluvila se.

„A co Lundberg,“ zajímala se Tess. „Jak ten se má?“

Marie si povzdechla.

„Momentálně je doma. Šly po něm odbory, aby si vybral tu hromadu náhradního volna, co nastřádal, než bude pozdě.“

Tess vytanul před očima obrázek Lundberga, který v rámci zbytečné a nechtěné dovolené bloumá ve svém domě v Oxie neklidně sem a tam. Coby nejstarší člen týmu měl před důchodem a byl jedním z nejdůležitějších koleček v soukolí odboru závažné kriminality. Oplýval mimořádnou schopností prostudovat při vyšetřování velké množství materiálu, což se v některých případech ukázalo jako rozhodující faktor. Tess navíc věděla, že se odchodu do penze děsí.

Sjela Marii pohledem. Kolegyně očividně neměla na další klábosení náladu.

Marie zvedla krabici s vyšetřovacím materiálem z kauzy Liedbergových, pak se však zarazila, postavila ji zpátky a vytáhla z kapsy saka několik obálek.

„Mimochodem, mám tu pro tebe pár dopisů od obdivovatelů. Myslím fakt starý dobrý papírový dopisy.“

„Aha. A nemohla bys mi je odteď přeposílat do Gislövshammaru? Nebo se snažíš být hodná holka a ušetřit za poštovné?“

Pousmála se, ale u Marie nepochodila. Obě kolegyně teď stály a beze slova se na sebe dívaly.

„Hele,“ protáhla Marie, překřížila si ruce na prsou a přitom se u toho pohupovala tam a zpátky. „Já se jen snažím odvádět během tvý nepřítomnosti dobrou práci. A…,“ vzhlédla k ní s potměšilým úsměvem, „obě dvě víme, že sotva můžu za to, že ses takhle odkopala. Prostě to dopadlo, jak to dopadlo.“

Tess si uložila dopisy do kapsy a odvrátila oči. Nechtěla dát najevo své rozčarování. Zatáhla za zip tmavomodré bundy.

„Tak zatím. Pozdravuj ostatní.“

Zastavila před křižovatkou a zalétla pohledem k zadní straně budovy, kde sídlil soud a policie. Stavba z červených cihel se rýsovala na pozadí šedého zimního nebe. Energie, s níž vyhlížela cestu na policejní ředitelství a setkání s kolegy, byla tatam – stejně jako sluneční paprsky v posledních týdnech.

Strávila tady šestnáct let života, z čehož posledních dvanáct na oddělení pro vyšetřování odložených případů, a to z větší části v roli velitelky. Policejní ředitelství pro ni představovalo něco jako druhý domov. A teď si tam poprvé připadala jako nevítaný cizinec.

Tess odbočila na Östra Förstadsgatan a mířila na dálnici. Jelikož její případ právě prověřovali, nezbylo jí než vybrat si veškerou dovolenou i náhradní volno. Jinak by ji Jöns do doby, než bude interní vyšetřování u konce, nechal přeložit.

Od Marie Erlingové ale takové uvítání nečekala.

Naposledy spolu mluvily před několika týdny a Tess byla naprosto přesvědčená, že jí Marie zavolala, protože se s ní chce vidět, probrat, co je v práci nového, a možná ji i požádat o radu v nějakém případu. Počítala s tím, že ji vezme nahoru na kávu, aby se viděla i s ostatními. Tak si to v duchu malovala. Očividně jí však šlo jen o krabici s vyšetřovacím materiálem, kterou Tess měla doma.

Už před nějakou dobou si Tess všimla, že si Marie založila účet na Instagramu. S pracovní tematikou, pod přezdívkou Coldcasepolda. Ona sama sociální sítě v podstatě přestala používat, protože si teď potřebovala především dát do pořádku svůj reálný život.

Rovinatá polní krajina jako by se v téhle ponuré zimě obden halila do nového hávu – v jednu chvíli ji zasypal bílý sníh a ten vzápětí vystřídalo hnědé bláto. V příkopu podél silnice se v zamrzlých kalužích třpytil led a okolní houští se pokrylo námrazou.

Tess mířila dál po silnici číslo jedenáct domů do Österlenu. Představa Marie v saku ji ne a ne opustit. Jindy by se tomu zasmála, tentokrát ji to však spíš popudilo.

Za poslední roky nad Marií nespočetněkrát držela ochrannou ruku, když se kolegyně kvůli svému rebelství a neposlušnosti dostala do potíží a vedení ji chtělo přeložit jinam. Navíc ji postupně začala vnímat jakou blízkou přítelkyni a domnívala se, že jejich vzájemná důvěra je neotřesitelná. Copak ji odhadla úplně špatně? Kde se to chladné vystupování vzalo?

S kauzou Ljungåker Marie doopravdy šlápla vedle. Byla to slepá ulička, kde si tak akorát natluče nos. Před třemi lety se Tess s Lundbergem do případu odvážně pustili, strávili s ním tehdy celý jeden pošmourný listopadový týden, a nakonec se shodli na tom, že se v něm nic nového podniknout nedá.

A pak tu byla ta věc s novým seznamem priorit, jako by se Tess neměla na svou židli už nikdy vrátit. Protože určovat v týmu agendu a vybírat případy, které mají přednost, je přece její práce. Nebo ne?

Při vjezdu na kruhový objezd na okraji Sjöbo ucítila nával adrenalinu. Vysokou rychlostí pokračovala dál na východ směrem k Simrishamnu. Přestože byly teprve čtyři hodiny odpoledne, začal na okolní krajinu padat soumrak.

U vesnice Röddinge najednou špinavou šeď vystřídalo mihotavé modré světlo. Tess se letmo podívala do zpětného zrcátka a pak na tachometr.

„A do prdele.“

Uhodila rukou do volantu a zajela ke kraji. S pohledem upřeným před sebe se vnitřně chystala na příchod policisty, který za jejím autem právě slézal z motorky. Tess se ve zpětném zrcátku dívala, jak si sundává helmu, a pak stiskla tlačítko a otevřela okno.

Muž se k ní naklonil s rukou opřenou o karoserii, jako by to odkoukal z nějakého road movie.

„Jste to s tou rychlostí malinko přehnala, nezdá se vám?“

Tess se usmála a přemýšlela přitom, jaký rychlostní limit tu může platit. Devadesát? Určitě ne těch sto dvacet, které ukazoval tachometr. Toho si byla vědoma.

„Pardon, asi jsem na to trochu moc šlápla, pospíchám domů,“ prohlásila.

„Budu vás muset poprosit o řidičský průkaz.“

Tess ho vyndala z peněženky a ukázala policistovi. Dokáže se z celé situace vyvléknout, aniž se zmíní, že je taky od fochu? Ne, nevyplatí se dělat tajnosti, dost možná ji stejně poznal.

„Jsme kolegové,“ podotkla. „Tess Hjalmarssonová, policie Malmö.“

Muž si ji prohlédl.

„Pane jo. Ve službě?“

„To se říct nedá.“

„Já se jmenuju Stefan Urosz a jsem z dopravního, ale to vám asi došlo. Z kterého oddělení jste vy?“

„Závažná kriminalita, oddělení pro vyšetřování odložených případů.“

Stefan zakroutil hlavou.

„Jasně, poslyšte, je mi to líto, ale… překročila jste povolenou rychlost o čtyřicet tři kilometrů.“ Poklepal prstem na měřicí zařízení. „Je tady osmdesátka a vy jste jela sto dvacet tři.“

„A neproměřuje vám to trochu?“ zkusila to Tess a nasadila co nejvíc odzbrojující, přátelský úsměv.

Policista se zatvářil pochybovačně.

„Občas tam může být odchylka plus minus tři kilometry, ale víc sotva.“

Jedno je jisté, narazila na někoho, kdo do puntíku dodržuje paragrafy.

„Takže…“ Muž jako by přesto váhal při představě, že má pokutovat kolegyni. „Pokud teda zrovna nemáte výjezd. Nějaký zásah v utajení?“

„Bohužel ne,“ povzdechla si Tess.

Stefan Urosz si poznamenal údaje z řidičského průkazu do zápisníku.

„A k přestupku se přiznáváte?“

Tess zabubnovala prsty o volant a kradmo se ohlédla po projíždějícím autě, ze kterého jí výsměšně mávali tři mladí kluci.

„Co mi zbývá,“ poznamenala. „Jaké to pro mě může mít důsledky?“

„No, to nevím. Ale jela jste hodně přes limit, takže máte po řidičáku.“

Sice ji ta zpráva příliš nepřekvapila, ale přesto ji to zasáhlo jako facka.

„A na jak dlouho?“

„O tom já nerozhoduju, ale obvykle to bývá na dva až tři měsíce.“

Tess skryla obličej do dlaní.

„A nemohl byste přimhouřit oči? Když zbytek cesty pojedu šnečím tempem?“

„Je mi líto,“ zavrtěl Stefan hlavou. „Pochopte mě, jak by to vypadalo, kdyby se veřejnost dozvěděla, že nechávám kolegy od policie vyváznout, když něco provedou.“

Tess si od něj převzala lístek s pokutou a musela konstatovat, že od dob, kdy sama jezdila hlídkovým vozem, se částka k zaplacení výrazně zvýšila.

Zhluboka se nadechla a odevzdala Stefanovi řidičský průkaz.

„Ale potřebuju aspoň dojet domů.“

„Pokud tam nenapálíte sto dvacet za hodinu, tak můžete,“ odtušil policista, předal jí jednodenní povolení k řízení vozidla a nasadil si helmu. „Potvrzení o zadržení řidičského průkazu vám přijde v nejbližších dnech poštou.“

Tess vytáhla okénko a nastartovala.

Tenhle den se fakt překonává, pomyslela si a rozjela se směrem na východ.

—

„Chystáte se točit někde v okolí další díly?“

Kate Sandsová se na ženu s mikádem v obecenstvu kulturního domu v Tomelille usmála. Kultovní televizní seriál Záchranný plán se před dvaceti lety zčásti natáčel právě v Österlenu a nedávno byla slavnostně uvedena nová série. Rozhovor skončil a teď byl čas na otázky z publika.

Kate přejela pohledem po usměvavém chlapíkovi se slunečními brýlemi v jedné ze zadních řad. Vedle toho, že byl mezi přítomnými jedním z mála mužů, se také zdálo, že zná seriál nazpaměť od začátku do konce, a už svým zvláštně zabarveným, vysokým hlasem položil několik otázek. Hnědé vlasy, kulatý obličej, čtyřicátník, všimla si Kate. Ne že by to bylo nějak zvlášť důležité. K pisateli anonymních dopisů nemohla přiřadit obličej. Přesto si však v duchu tváře svých fanoušků shromažďovala pro případ, že by to jednoho dne bylo potřeba.

„Moct tu znovu točit by byl splněný sen,“ odpověděla a dávala si pozor, aby se nedívala mužovým směrem. „Ale v tuhle chvíli není další série v plánu. Člověk navíc nemládne.“

Ženy v předních řadách s úsměvem svorně přikyvovaly.

„Postarším herečkám se nabídky bohužel zrovna nehrnou. Zajímavé role ve zdejších kriminálkách dostávají jen moji mužští vrstevníci.“

V publiku to zahučelo souhlasným smíchem. Kate si trochu dobře mířené uštěpačnosti mohla dovolit, ve skutečnosti však byla v současné době se svou kariérou vcelku spokojená.

Souviselo to zejména s nadcházející velkou rolí policistky v nové britské detektivní sérii, což bylo téma, o kterém chtěla mluvit původně. Ale bude to muset ještě tři týdny počkat, na další tiskovou konferenci. Teď se všechno točilo kolem Záchranného plánu. Thrilleru s mezinárodním obsazením, který ve své době přikoval k obrazovkám celou generaci, a teď když Netflix s novou řadou znovu vypustil do světa i předchozí díly, zažíval obnovenou vlnu popularity. Dokonce i titulní píseň „Crying in the Ashes“ od Wendy Paigeové se vyšplhala na čelní příčky v žebříčcích Spotify.

Obrýlený muž znovu začal dychtivě mávat rukou, ale předešla ho žena v jedné z prostředních řad.

„Jen krátký dotaz,“ upozornila ji důrazně pořadatelka.

„Nebojíte se při natáčení tak hrozných scén?“

„Ne,“ odtušila s úsměvem Kate. „Měla byste vidět, jak je to na place osvětlené a kolik se za kamerami pohybuje lidí. Spíš bývá složité vydolovat v sobě v takové situaci nějaké emoce. Ovšem k jedné věci se vám přiznám…“

Nastalo hrobové ticho.

„Od jisté doby moc nemusím ptáky.“

Obecenstvo se rozesmálo.

Kate si připadala trochu jako lhář. Sotva jim může začít vykládat o tom, kolik hodin strávila na terapiích, o svých migrénách a panických atakách. O anonymních tvářích fanoušků, kteří jsou jí posedlí, a o nočních můrách. A dopisech, jež jí znovu začaly chodit.

„A co Alex Springfield?“ nadnesla pořadatelka. „V reálu snad tak děsivě nepůsobí, nebo ano?“

Pro Kateina amerického hereckého partnera znamenal Záchranný plán skutečný kariérní průlom a v Británii dnes patřil mezi největší hvězdy.

„Ne, je to sympaťák. A točit s ním je jiná káva než účinkovat ve švédských produkcích. V zahraničí se na ničem nešetří, mezi scénami máte k dispozici luxusní přívěs a vlastního kuchaře. A všechny dveře jsou vám otevřené.“

Divačky v prvních řadách naslouchaly s vykulenýma očima.

„Ale jak říkáte,“ pokračovala, „postava, kterou hraje, má do sympaťáka hodně daleko. Úplně ztratila kontakt s realitou.“

Záchranný plán byl dystopický thriller. Po dopadu asteroidu vyhyne část lidstva a Kateina postava Sally Woodsová se snaží vypořádat s tím, že ji pronásleduje člověk, kterého hraje Alex – nebezpečný muž, jenž je jí posedlý. Ve snaze uniknout zinscenuje svůj vlastní únos, změní vzhled a ukryje se na pobřeží Walesu poblíž městečka Pembroke Dock. Žije tam spolu s opuštěnými zvířaty a dětmi. Nová série se odehrává po letech, kdy se hlavní postava domnívá, že je konečně svobodná. Pak se však začnou dít zvláštní věci a ona si uvědomí, že je jí pronásledovatel znovu na stopě.

Za Kateinými zády stála velká obrazovka, na níž byly vidět seriálové momentky s ní a Alexem. Zvědavý chlapík v brýlích v poslední řadě se znovu přihlásil.

„Sally Woodsová působí jako hodně kladná postava, ale v nových dílech divák zjistí, že i ona má vady na kráse. Myslíte, že s ní máte něco společného?“

Kate před mužem uhnula očima a až pak odpověděla.

„Určitě nejsem takový milovník zvířat jako ona. Má dcera pořád naléhá, abychom jí pořídili zvířátko, ale marně. Hlavně žádné ptactvo.“ Kate se významně odmlčela. „A taky nejsem tak statečná. A jestli jsem skrznaskrz dobrý člověk? V tomhle se nejspíš neliším od všech ostatních, mám své dobré stránky, a pak i ty horší.“

Pořadatelka Ursula Johnssonová průběh debaty striktně hlídala a teď jasně prohlásila, že příští otázka bude zároveň tou poslední. Kate tušila, že vystoupení mezinárodně známé herečky ve svém kulturním domě bere jako prestižní záležitost.

„A proč jste se vlastně přestěhovala zrovna sem do Österlenu? Není těžké bydlet na venkově, kde vás každý pozná?“

Kate se na tazatelku usmála, ale najednou se jí objevily před očima mžitky a ucítila pnutí v hlavě.

„Připadám si tu jako doma, zdejší lidé jsou hrozně přátelští. Je tady klid, který jsem nikde jinde ve Švédsku nezažila. A krajina mi připomíná Anglii, kde jsem strávila spoustu let. Vřesoviště, aleje stromů, hrady i lesy. Ale už mi došlo, že v zimě to tu nebude žádná legrace.“

Ukázala na tmu za oknem a obecenstvo souhlasně přikyvovalo. Jejich výrazy jako by říkaly: „Kdybys jen tušila.“

Turisté a lidé, kteří sem jezdili jen na léto, úplně nechápali, co obnáší celoroční pobyt v tak odříznutém regionu. Zdejší obyvatelé byli vydáni na milost špatným silnicím, chladnému, vylovenému Baltu, který ovlivňoval klima v každém ročním období, a otevřeným planinám, na nichž v plné síle řádil vítr.

Mžitky sílily. Ještě ne, ještě chvíli vydrž, nabádala nastupující migrénu.

Diskrétně naznačila Ursule, že je čas akci ukončit, a natáhla se pro sklenici s vodou.

Ursula vstala a vzápětí Kate předala kytici a koš delikates od známých místních farmářů.

Obecenstvo spustilo hlučný potlesk.

Po skončení debaty si několik přítomných žen dodalo odvahy a šly Kate pozdravit.

Muž v brýlích s úsměvem postával opodál, jako by se chystal na setkání.

Kate odtamtud chtěla co nejrychleji zmizet a zamířila do šatny. Lidé z personálu mezitím začali vyklízet sál. Oblékla si černý péřový kabát, poděkovala a pochválila Ursulu za organizaci večera.

„Díky,“ opáčila pořadatelka. „Tvrdě pracujeme na tom, aby se nabídka kulturních akcí v okolí zvýšila. Bez zapálených lidí se to neobejde. Výstavní síň máme už od konce šedesátých let, je to jedna z prvních, které na venkově vznikly.“

Kate se uznale rozhlédla kolem a pak zamířila k východu. Muž s brýlemi podle všeho mezitím odešel.

„Koncem jara se tu budou konat další kulturní akce,“ prohlásila Ursula, „takže kdybyste měla zájem se ještě zúčastnit…“

„Rozhodně. Na jaře mě sice čeká filmování v Anglii, takže budu často pryč, ale co kdybychom si daly vědět, až se to bude blížit? Moc se nám tady v kraji zalíbilo a rádi pomůžeme.“

Pořadatelka otevřela Kate prosklené dveře.

Když Kate vyšla ven, málem upustila květiny a musela se zastavit, aby jí z ruky nevypadl i dárkový koš. Oproti teplu a příjemně útulné atmosféře uvnitř to byl velký rozdíl. Stačilo pár minut a po lidech z obecenstva nebylo ani památky.

Odbila osmá hodina večer, mrzlo, až praštělo, a ulice Tomelilly zely prázdnotou.

Kate pospíchala k autu. Měla pocit, že u lékárny zahlédla nějakou postavu, ale s očima upřenýma do země kráčela dál k uličce u supermarketu Coop Extra. U auta si úlevně oddechla, po všem tom šumu a mluvení si přála jen ticho.

Klíče od auta měla v kapse kabátu, a tak postavila koš i kytici na zem, aby je mohla vytáhnout. Opodál projelo auto. Zrovna pokládala koš na zadní sedadlo, když zaslechla blížící se kroky. Zastavily se přímo za ní. Kate ztuhla a pomalu se otočila. V přítmí několik metrů od ní stál ten brýlatý muž.

Jeho tvář ozařovalo pouliční osvětlení a na rtech mu pohrával tentýž takřka prostoduchý úsměv jako předtím v kulturním domě. Za jeho zády byl vjezd pro zásobování, kde stálo několik vozů a kontejner. Kate se rozhlédla po liduprázdném parkovišti, a i když bylo rozlehlé, připadala si zahnaná do kouta. Zrychlil se jí tep a bzučivý zvuk v hlavě přešel v pulzující bolest.

Muž nepromluvil, jen tam stál se svěšenýma rukama a vypadal málem neschopný pohybu. Kate si všimla, že něco drží. Potom udělal pár kroků směrem k ní a podal jí cosi, co vypadalo jako přeložený plakát.

„Mohla byste mi to podepsat?“

Kate měla sto chutí ucouvnout, ale přiměla se zůstat stát.

„Samozřejmě,“ přikývla s úsměvem ve snaze nedat na sobě nic znát.

Z fotografie na ni hledělo její vlastní oko.

Kate sledovala pohledem, jak muž zajíždí rukou do kapsy.

„Tady,“ podal jí kuličkové pero a nespouštěl z ní přitom oči.

„A komu mám napsat věnování?“

„Pierrovi, to stačí. Pierrovi a váš podpis,“ pronesl vysokým hlasem a ukázal na plakát.

Naškrábala autogram tak prudce, že málem protrhla papír.

„Hezký večer,“ rozloučila se, předala muži podepsaný plakát a položila ruku na kliku.

„A mohla byste ještě jeden?“

Podával jí blok a Kate měla co dělat, aby neskočila do auta a neujížděla pryč. Rychlým pohybem bílý papír podepsala, otevřela dveře svého vozu a nastoupila, aniž muži věnovala jediný pohled. Taktak se jí podařilo vložit klíč do zapalování.

Pěkně pomalu a v klidu, nabádala se, když vyjížděla. Ve zpětném zrcátku viděla, že brýlatý chlapík dál stojí na parkovišti a dívá se za ní.

Od úst jí stoupala pára, a tak si pustila topení. Přes zamlžené přední sklo pomalu začínalo být vidět. Známá pulzující bolest za očima zesilovala. Kate vyjela na ulici Adelgatan, minula Folkets park a najela na silnici číslo jedenáct směr Simrishamn. V duchu si nadávala. Jak mohla být tak pitomá a vydat se na takové vystoupení bez doprovodu? Je jen otázka času, než se někde objeví nějaký blázen.

Nejtěžší bylo odhalit právě tyhle neviditelné, obyčejné typy, to jí potvrdil i jeden policista, se kterým byla v kontaktu v Anglii. A přestože brýloun působil nenápadně, měla z něj velmi nepříjemný pocit.

Kdo může říct, že zrovna on není ten anonym, co ji roky pronásleduje? Vypadal, že je z ní úplně hotový. A ona tam stojí přímo na ráně jako prvotřídní kořist. Když si to naplno uvědomila, zježily se jí chloupky na předloktích. Během debaty se ptal, jestli je dobrý člověk, a zpochybňoval vlastnosti Sally Woodsové. Kate pevně sevřela volant. Ve stejném poetickém tónu se nesly i ty anonymní dopisy.

Na silnicích ležel rozbředlý sníh a provoz byl slabý. Kate pustila rádio Kristianstad. Při poslechu hovorového skånského dialektu se jí dech začal trochu zklidňovat. Cítila na sobě, že má za sebou dopolední let z Londýna. Věděla, že únava u ní způsobuje přecitlivělost. Nemohla se dočkat, až si doma vleze k Jeffovi do postele, a musela se hlídat, aby na rovném úseku silnice příliš nešlapala na plyn.

Zezadu se k ní blížilo nějaké auto, a i když byli před zatáčkou, nalepilo se přímo na ni. Pak prudce uhnulo do strany a začalo ji předjíždět.

„To ne,“ pronesla Kate nahlas při pohledu na bezohledného řidiče.

Když se ocitli bok po boku, létal mu od kol sníh, motor zaburácel a záhy už z něj viděla jen červená světla, planoucí jako ďábelské oči.

Kate zakroutila hlavou.

„Magor.“

Zhruba o půl hodiny později projížděla vesnicí Ravlunda, odkud už to měla domů jen kousek. Bílý kostel na nedalekém kopci byl krásně osvětlen. Kate odbočila na úzkou, klikatou cestičku vedoucí k domu. O tom, že místo je obydlené, svědčila jen slabá záře pronikající mezi holými větvemi stromů.

Po obou stranách příjezdové cesty stály kamenné vázy a ozdobné řetězy na jabloních vytvářely v zahradě jakési světelné ostrůvky. Bylo sice dávno po svátcích, ale Jeff je chtěl na stromech nechat. Kate měla podezření, že je to kvůli ní, aby jí pozemek, potažmo celý Österlen, nepřipadaly tak ponuré a opuštěné.

Jenže na to pár světelných řetězů nestačilo.

Na průčelí nad balkonem se skvěl vyrytý nápis „Ravlunda-Ro“. Nasvícené sloupy u vchodu byly hustě porostlé břečťanem. Dům působil honosně a byl větší a dražší než všechny ostatní stavby v okolí.

Když zabouchla dveře od auta, rozléhalo se to široko daleko. Kate si všimla, že se část zahrady halí do tmy. Jakmile přišla blíž, uviděla, že jedna z lamp nového venkovního osvětlení je zhasnutá. A na zemi pod ní ležely střepy z prasklého stínidla.

Jak se to mohlo stát? Kate přelétla pohledem od rozsypaného skla k příjezdové cestě.

Vykročila směrem k domu, ale pod schody se zastavila. V hlavě jí naskočila scéna ze seriálu Záchranný plán. Sally Woodsová se vrací do svého domu ve Walesu, když vtom si všimne, že je světlo před domem rozbité, a někdo ji ve tmě přepadne.

Kate se otočila a zamířila nazpátek. Z tohoto úhlu byly skleněné úlomky líp vidět. Bylo zřejmé, že někdo rozbité sklo do sněhu naaranžoval.

Celé zorné pole se zamžilo.

A zpoza mžitek vystupovalo něco, co vypadalo jako neuměle poskládané srdce, s prasklinou uvnitř.

Středa
2. února

—

Bylo čtvrt na osm, což znamenalo, že Tess zaspala. Přestože v současné době nebyla vázána žádnou skutečnou pracovní dobou, zakázala si zůstávat v posteli déle než do sedmi hodin. Alespoň tuhle část svého života si mohla ohlídat, aby si zachovala jakýs takýs řád. Z přízemí k ní doléhaly hlasy Sandry a Lo. Zněly podrážděně, jako by se schylovalo ke střetu. Tess se šla do koupelny osprchovat.

Když vyšla ven, vypadalo to dole, jako by se tam rozpoutala třetí světová válka.

„Ne, to teda nemůžu,“ zaječel pubertální hlas. „A tobě do toho vůbec nic není!“

Tess zaslechla, jak něco narazilo do zdi. Vzápětí se zabouchly domovní dveře, takže Lo asi vyběhla ven.

Naklonila se ze schodů a uviděla v kuchyni Sandru.

„Žiješ?“

„Jestli se dá umřít na zásah sýrem do hlavy, tak to bylo jenom o fous.“

Tess se vrátila do ložnice obléct. Sandřina sedmnáctiletá dcera Lo se k nim přistěhovala před půl rokem a od té doby vypadalo jejich soužití jako na houpačce.

Neslo to s sebou velké obavy a spoustu otazníků. Dokáže si Tess oblíbit cizí dítě natolik, že s ním zvládne žít pod jednou střechou? Navíc dítě, které je na prahu dospělosti a očividně podědilo po matce jak temperament, tak tendenci hýčkat si staré křivdy?

V prvních měsících šly z jedné hádky do druhé a chybělo málo a Tess by se odstěhovala. Nakonec si dupla a prohlásila, že už toho má právě dost. Jestli si nevšimly, je tu taky doma a už jejich hádky nedokáže dál snášet. Kupodivu to pomohlo, všechny si začaly dávat pozor na jazyk a konfliktů ubylo. Možná i díky tomu, že dceři pořídily montovaný zahradní domek, aby všechny měly víc prostoru a pořád na sebe nenarážely. Za poslední měsíc navíc ve vztahu mezi Lo a Tess došlo k velkým pokrokům, z čehož měla Tess radost.

Sešla po schodech do kuchyně, kde seděla Sandra nad šálkem kávy.

Přestože se tolik hádaly, byla Sandra očividně šťastná, že se dcera rozhodla přestěhovat ze Stockholmu k ní a že se jí na nové škole v Malmö líbí. Felix zůstal ve Stockholmu s otcem. Kvůli náročné práci a dlouhému dojíždění Sandra těžko hledala čas na cestu do Stockholmu a sporadický kontakt se synem často bolestně pociťovala.

„O co šlo tentokrát?“

„Prachy, prachy, prachy. Elektroskútr, elektroskútr, elektroskútr. Furt to samé.“

„A co jí ten skútr koupit?“ nadhodila Tess. „Všem by nám to usnadnilo život.“

Sandra zavrtěla hlavou.

„Nemůžu se ze špatného svědomí vykoupit. Dost na tom, že to dělá její otec. Úplně by jí to pokřivilo vnímání reality.“

Tess vložila do kávovaru kapsli a přístroj začal hlasitě hučet. Pak se šla posadit ke kuchyňskému ostrůvku naproti Sandře.

Ještě se jí nezmínila o tom, že ji poblíž Sjöbo odchytila dopravní policie. Sandra jako obvykle dorazila z Helsingborgu pozdě a Tess to nepřipadalo jako vhodná situace. Ačkoli přísně vzato, měla podezření, že vhodná situace v tomhle případě nenastane nikdy.

„Jestli se chystáš ven, nezapomeň si krabičku s obědem,“ ukázala Sandra směrem k lednici. „Mimochodem, jak včera dopadla ta schůzka s Marií?“

Tess se ušklíbla a ukázala jí sklopený palec.

„Aha, a co se stalo?“

„No, o nějaké schůzce vůbec nemohla být řeč. Marie jen chtěla zpátky materiál z vyšetřování případu Liedbergových. A jinak se chovala jako ledová královna, navíc začala prošetřovat jednu beznadějnou kauzu, kterou jsme dávno odepsali, a chystá se sestavit vlastní seznam priorit pro celé oddělení.“

Sandra se zatvářila udiveně.

„Copak nechápe, že má to místo jen dočasně, dokud se nevrátíš ty?“

Tess si lokla kávy a zahleděla se na ni přes okraj hrnku.

„Podle všeho ne. A měla na sobě sako.“

„Sako?“ Sandra se dala do smíchu. „Cože? Marie Erlingová že se navlékla do saka?“

Tess přikývla. Jelikož Sandra jednu dobu dočasně velela celému oddělení závažné kriminality, měla dobrý přehled jak o práci samotné, tak o policistech, kteří ji vykonávali.

„To zní jako provokace. O co jí jde?“

„Nemám nejmenší tušení, já měla za to, že jsme kamarádky. Ale možná jen čekala, až vstanu ze židle.“

„A co ti druzí dva, Lundberg s Rafaelou?“

„Lundberg si vybírá nucené volno jako já a Rafaela se nejspíš potají ze všeho nejvíc zabývá vraždou svého bratra.“

„Musíš je postavit proti sobě, aby viděli, jaká Marie doopravdy je.“

„Postavit proti sobě? Jak to myslíš?“

Tess pokaždé s údivem, ale taky zaujetím poslouchala, když Sandra vyprávěla o nejrůznějších dominačních technikách. Zejména proto, že ji často napadalo, jestli je přítelkyně neuplatňuje i na ni.

„Jsou na to vynikající metody,“ prohlásila Sandra a podívala se na telefon, kolik je hodin. „Budu muset za chvíli vyrazit. Ale jedno je jisté, naše hardrockerka si na sebe upletla pěkný bič. Nevhodnějšího kandidáta na pozici velitele aby pohledal. Vždyť si ji představ, jak sepisuje raporty, vede vyjednávání o platových podmínkách a motivační pohovory.“ Sandra zaklonila hlavu a znovu se dala do smíchu. „Připadá ti to reálné?“

Tess se trochu ulevilo, ani ona si Marii v takové situaci představit nedokázala.

„Tak to byl fakt vtip týdne,“ prohlásila Sandra a vstala. „Myslím, že si nemusíš dělat starosti, to se vyřeší samo. Akorát se postarej o to, aby ses co nejdřív vrátila zpátky do služby. Už víš něco dalšího?“

„Ne, kupodivu jim to nějak trvá. I když to z technického hlediska nemůže být žádný velký oříšek. Všechno je v pracovním počítači a zkontrolovat moje digitální stopy, aby dospěli k závěru, že jsem neměla za lubem žádnou levárnu, by mělo jít raz dva.“

Zásah odboru vnitřní kontroly, jehož následkem se Tess dočasně ocitla mimo službu, se netýkal ani tak toho, že sdílela materiály ze starého vyšetřování s bývalým kolegou a poslala mu na soukromý e-mail utajené informace, byť i to samo o sobě znamenalo služební pochybení. Vážnější bylo podezření – a právě to teď podle všeho důkladně prověřovali –, že se mohla nějak zapojit do trestné činnosti, kterou expolicista začal provozovat. Tess neměla tušení, z jakých informací vycházeli, ale když se jí začali vyptávat, hrozně se rozčilila. Podezírat ji, svědomitou, a navíc úspěšnou velitelku týmu pro vyšetřování odložených případů, z něčeho takového jí připadalo jako špatný vtip.

Před očima jí vytanul mohutný světlovlasý exkolega Jörgen Axelsson. Ozval se jí před nějakým půl rokem s prosbou, jestli by mu neposlala podklady k jednomu vyšetřování. Že prý by chtěl porovnat jisté údaje s výslechem, který provedl v souvislosti s určitou starou kauzou. Vzhledem k tomu, že Axelsson pracoval v Umeå, už spolu delší dobu nemluvili.

Skutečnost, že Jörgen Axelsson se v současnosti stýkal i se zločinci, vyšla najevo záhy poté, co Tess osudný e-mail odeslala. Sdílet vyšetřovací protokoly a utajené informace mimo pracovní elektronickou poštu bylo sice v příkrém rozporu s pravidly, jenže Axelsson jí namluvil, že je na chalupě a nevzal si s sebou pracovní počítač. Tess nedokázala své jednání vysvětlit jinak než jako touhu prokázat kolegovi službu. Ano, nedomyslela to a udělala hloupost, ale že to bude mít tak nedozírné následky, nemohla ani pochopit, ani přijmout.

Když si ji její nadřízený Per Jöns předvolal na kobereček a vysvětlil jí, jak se věci mají, měla pocit, jako by se propadla do ledové vody. Dozvěděla se, že nepřímo napomohla tomu, že Axelsson ohrozil a těžce zranil dva lidi.

Tess tušila, že pomluvy o jejím zapojení do celé věci možná rozšířil sám Axelsson ve snaze odvést pozornost od sebe. Navíc měla tu smůlu, že se ocitla uprostřed mocenského boje mezi dvěma veliteli, kteří si brousili zuby na místo regionálního ředitele, a tím pádem chtěli interně ukázat svou akceschopnost.

Per Jöns se jí ovšem zaručil, že jí důvěřuje a vychází z předpokladu, že se to celé ukáže jako velký omyl.

Navzdory tomu ji po dobu probíhajícího vyšetřování musel přeložit jinam, a tak jí nabídl administrativní pozici v ekonomickém oddělení. To Tess odmítla a místo toho si vybrala náhradní volno a dovolenou. Vzhledem k tomu, že ji stáhli z pozice velitelky, přišla i o příslušné bezpečnostní oprávnění a přístup k některým policejním systémům, ale zůstal jí alespoň odznak a pracovní e-mail.

„Zkusím se poptat Börjeho, jestli náhodou něco nezaslechl,“ prohlásila Sandra a nasypala Chillimu do misky psí granule.

Jakožto zástupce oblastního policejního ředitele měla kontakty na nejrůznějších místech, a tudíž vcelku dobrý přehled o tom, co se povídá. Tess si uvědomila, že brzy začne kolovat i zpráva o tom, že jí zabavili řidičský průkaz.

„Ne, to není třeba, bude lepší na sebe moc neupozorňovat,“ opáčila a vydala se s hrnkem v rukou ke dveřím na verandu, odkud se procházelo dál na terasu.

Jelikož se se Sandrou počítalo na novou pozici, která obnášela také další povýšení, bylo Tess jasné, že na přešlapy její přítelkyně přijde řeč. Formálně vzato, její vyhlídky by to ovlivnit nemělo, ale jak už to ve společnosti bývá, když jde o jmenování do nové funkce, posuzuje se dotyčný jako celek. A Tess by nesnesla pomyšlení, že jí to pokazila.

„Ale co když chci?“ Sandra se postavila vedle ní. „Neuškodí jít jim po krku, dát najevo, že jsou taky pod drobnohledem. Vždyť ta podezření jsou úplně padlá na hlavu.“

Pohladila Tess po ruce a s odevzdaným povzdechem zamířila zpátky do haly.

Tess zůstala nehnutě stát a ani se neotočila. Tak jako se v současnosti cítila odříznutá od práce, připadala si odpojená i emocionálně. Minulý týden jí Sandra řekla, že by se měla pokusit vzít zase život do rukou, znovu v sobě najít zápal. Ta slova jí neustále zněla v hlavě. Nic si nepřála víc, zároveň však nevěděla, jak se z té bubliny vymanit.

Šumění moře doléhalo až dovnitř. Během léta (a když byla dobrá viditelnost, tak i v průběhu roku), byl z rybářské osady Gislövshammar zřetelně vidět dánský ostrov Bornholm. Posledních několik týdnů to však neplatilo. V noci trochu sněžilo a bylo celkově pošmourno. Tato roční doba, po svátcích, představovala jen dlouhé období čekání na světlo a první březnové sněženky.

„A ještě je tu jedna věc,“ otočila se k Sandře a upřela na ni oči. „Včera cestou domů.“

„Hm?“

„Zastavili mě za rychlou jízdu.“

„A kde?“

„U Sjöbo. Jela jsem hodně přes limit.“

„To je divné, tam jsem dopraváky v životě nepotkala.“

„Hodně. Ale fakt hodně.“

Sandra povytáhla obočí.

„Dobře, a to znamená co?“

„Čtyřicet tři kilometrů v hodině přes a nejspíš dva měsíce bez řidičáku.“

Sandra si založila ruce na hrudi a hleděla na ni.

„A nač ten spěch?“

„Myslím, že to bylo kvůli tomu Mariinu saku, prostě jsem byla myšlenkami jinde.“

„A nemohla ses z toho nějak vyvléknout?“

Tess zavrtěla hlavou.

„Ne. Přišlo mi, že mě poznal. Ten chlápek byl nejhorlivější dopravní policajt, co tahle země za posledních sto let zrodila. Ten by napařil pokutu i děcku na minikáře.“

Sandra si oblékla bundu.

„To nějak přežijeme. Tak holt ten elektroskútr dostaneš ty,“ prohlásila s úsměvem a ode dveří jí zamávala.

To by se Lo asi moc nezamlouvalo, pomyslela si Tess a dopila zbytek kávy.

—

Nad stolem v pracovně visela nástěnka s fotografiemi z nevyřešených případů na Tessině seznamu.

Dotyční muži a ženy byli jejími skutečnými zaměstnavateli. To pro ně pracovala. V okamžiku, kdy si je připsala na seznam, dávala jim i jejich blízkým jakýsi neoficiální slib, že udělá všechno, co je v jejích silách, aby v případu pokročila, dobrala se řešení a poskytla mrtvým alespoň jakés takés zadostiučinění.

Každý snímek doprovázelo pár důležitých slov – drobnosti, které ovšem vnímala jako rozhodující a klíčové pro vyřešení případu. Tess usedla ke stolu a začala si fotografie prohlížet. Všech pět osob na nich vypadalo vesele. Možná nebyla náhoda, že si vybrala právě tuto pětici fotek, protože osudy zobrazených byly už tak dost smutné.

Na druhé stěně visela tapiserie, kterou dostala od kolegů na oddělení ke kulatinám. Byl na ní citát, jejž vtloukala do hlavy mladým policistům, kteří chtěli pracovat na odložených kauzách. „Úspěšné vyřešení odloženého případu začíná ve chvíli, kdy je stopa ještě horká.“ Úvodní fáze vyšetřování vraždy je naprosto zásadní pro to, jak se bude vyvíjet dál. A mnoho případů bohužel právě z tohoto důvodu – kvůli chybám, k nimž došlo – zůstalo neobjasněno.

Tess považovala práci na odložených kauzách za důležitou kvůli několika věcem: Pachatel nesmí dospět k názoru, že mu všechno prošlo. Po zrušení promlčecí lhůty se vyhlídky na úspěšné vyřešení případů dramaticky zlepšily. V neposlední řadě i zásluhou technického pokroku v oblasti analýzy DNA, který byl rok od roku větší, díky možnostem hledat mezi rodinnými příslušníky, a brzy snad i zpřístupnění genealogických databází. Skutečnost, že policie takové případy i nadále považuje za významné a chce je vyřešit, navíc dodávala pozůstalým i veřejnosti pocit bezpečí.

Minulý měsíc se Tess měla zúčastnit mezinárodního výzkumu na téma DNA a genealogie v Amsterdamu, na který se těšila a pak ho propásla. Její obor se neustále rozvíjel. Je možné, že všechno zvrátí jedna obyčejná chyba?

Znovu se zahleděla na fotografie před sebou. Za poslední týdny se v jejím nitru něco změnilo.

Pohledy obětí ji začaly pronásledovat, vyzývaly ji čím dál hlasitěji k nějaké akci. Nedopřály jí klidné spaní. Jako by ti lidé měli pocit, že je opustila, a teď se ji snažili vyburcovat z mrákot a nečinnosti.

—

„Vysaď mě tady,“ řekla Audrey a vzala do ruky svůj školní batoh.

Kate zpomalila, zajela ke kraji a pak dceru objala. Poté co se její spolužáci před pár týdny domáhali společných fotek se známou herečkou, už nechtěla, aby ji matka doprovázela ke škole.

Kate s povzdechem sledovala, jak Audrey přechází ulici. Přitom dceru chápala. Když je vám třináct, chcete zapadnout do kolektivu. Nevymykat se z normálu je o to důležitější, pokud jste ve škole nový. A mít mámu, která se v mimořádně populárním seriálu pokouší zachránit všechny děti a zvířata na celém světě, tuhle snahu přímo hatí.

Kate vzala do ruky telefon. Přišla jí zpráva od Jeffa ohledně rozbitého venkovního světla.

„Jeden z Rogerových chlapů, Jonte, tam včera zacouval s přívěsem. Jsou to troubové. Ale promítneme to do vyúčtování.“

Takže to byl on, kdo střepy tak pečlivě naaranžoval do tvaru srdce?

Najmout na stavbu nového oplocení Jeffova dávného spolužáka Rogera byla velká chyba. Chlap, který si zadal s neonacistickým Severským hnutím odporu, u ní doma neměl co dělat, i když se od pravicových extremistů odklonil a odešel od nich před víc než deseti lety. Manžel se o jeho minulosti dozvěděl náhodou od jednoho známého a v tu chvíli už bylo pozdě zadanou práci přerušit. Tyhle lidi si člověk navíc nechtěl znepřátelit. Jeff ovšem slíbil, že už je víckrát neosloví.

Když vyjela z Rörumu, převaloval se nad mořem a okolními poli ponurý mlžný opar.

Kvůli změně jízdního řádu místních autobusů jim nezbylo nic jiného než Audrey téměř každý den do místní waldorfské školy vozit. Jinak by musela o samotě chodit asi kilometr po opuštěné, tmavé okresní silnici.

Při vjezdu do Kiviku si Kate uvědomila, že přesně tenhle výhled – moře a pobřeží vinoucí se směrem k severu – se jí otevřel, když sem před půl rokem přijeli se stěhovacím vozem. V tu dobu jim všechno připadalo naprosto samozřejmé a správné: dům, klid, sousedé, škola i skutečnost, že to budou mít blízko na letiště jak do Sturupu, tak do Kastrupu. Čekal je zbrusu nový, vzrušující život v kraji Jeffova dětství. Jenže poznání, jak je místo ve skutečnosti odlehlé a opuštěné, zasáhlo Kate jako nečekaná studená sprcha. Pocit izolovanosti, k němuž kvůli svému statusu celebrity už tak měla sklony, v zimě ještě zesílil. Léto a zima působily v Österlenu jako dva naprosto odlišné světy. Jeff se jí smál, že prý zimní období taky má něco do sebe. Aspoň se nemusejí otravovat s jinými Stockholmany.

Málokdo věřil tomu, že herečka může mít introvertní povahu, ale v Kateině případě to platilo. Jistěže zbožňovala světla ramp, ale jen dokud zrovna točila, jinak ne. A přitom ani venku mezi lidmi neměla soukromí, kamery ji pronásledovaly neustále. V průběhu let se s touhle rolí smířila a naučila se ji hrát. Vstřícná, veselá Kate. Občas se do ní položila natolik, že jí Jeff po příchodu domů musel připomenout, že už na ni žádný objektiv nemíří.

Když vystoupila u poštovní schránky na příjezdové cestě k domu, ovanul ji studený vzduch. S úlevou konstatovala, že Roger ani nikdo z jeho party nejsou nikde vidět. Tvrdošíjně se jim snažila vyhnout. Vyndala ze schránky balíček z lékárny a vtom si všimla, že na dně leží ještě bílá obálka.

„Ale ne,“ vyhrkla. „To už ne.“

Na obálce byla předtištěná adresa, stejně jako na všech předchozích dopisech, které jí za posledních deset let přišly jak domů do Londýna, tak do Stockholmu.

Před očima jí vytanul ten rozesmátý chlap ze včerejška. Kéž by si ho stihla vyfotit, aby mohla snímek ukázat policii, kdyby o sobě dal znovu vědět.

Opatrně položila dopis na balíček a dávala si pozor, aby se ho, pokud možno, nedotýkala. Doufala, že na něm zůstaly stopy pro případ, že by v budoucnu byl potřeba nějaký důkaz. Došla do haly, sundala si bundu a kozačky, a pak si navlékla rukavice a odnesla si dopis do kuchyně. Rozbušilo se jí srdce. Protivilo se jí vědomí, jaký vliv na ni má úplně obyčejný dopis. Jenže to bylo strašně nepříjemné. Pomyšlení, že si někdo osobuje právo bez vyzvání a za pomoci několika slov proniknout až do jejího domu. Do jejího soukromí.

Kéž by byla schopna zaujmout Jeffův bezstarostný přístup – že je to „nějakej cvok, co je jí posedlej“. Bylo dokonce pravděpodobné, že opravdu o nic závažnějšího nejde. Jenže hlásek, který jí našeptával, že je to možná jinak a ten člověk chce jí nebo její rodině ublížit, Jeffa bohužel přehlušil.

Kate vytáhla ze šuplíku v kuchyňské lince nůž a obálku rozřízla. Papír uvnitř byl pečlivě složen jako vždycky. Kate ho rukama v rukavicích otevřela. Text na listu formátu A4 byl dost krátký a psaný na počítači. Tenhle citát byl pokaždé uveden anglicky.

The only vice that cannot be forgiven is hypocrisy.

Jediný neodpustitelný hřích je pokrytectví.

Kate s hlasitým povzdechem zavřela oči. Odložila dopis na linku. Pokrytectví. Nechápala, proč ji viní právě z toho. Jak to myslí? A co z toho pisatel má, posílat jí celé roky takové anonymy? Vždyť ji ten chlap – pokud je tedy pachatelem muž – stejně nikdy neuvidí, jak je otvírá. Nikdy neuvidí její reakci. Nebo mu k ukojení nějaké zvrácené fantazie stačí vědomí, že vzkaz byl doručen?

Dopisy chodily téměř pokaždé v období, kdy Kate uvedla nějaký nový film nebo seriál a objevila se v médiích. Jen za poslední měsíc přišly dva. Předtím od nich měla několik let pokoj. Podle Jeffa možná z toho důvodu, že pisatel seděl za mřížemi nebo někde v ústavu. Razítka na obálkách pocházela téměř pokaždé ze Švédska, ale města se střídala: Malmö, Stockholm, Göteborg. A v několika případech Kodaň.

Zjistit si jejich novou adresu samozřejmě nebylo nic složitého. Švédský systém stál na otevřených databázích obyvatel, leda by si člověk zažádal o ochranu osobních údajů, což jí doteď nepřipadalo nutné.

Tohle byla odvrácená strana blyštivé mince slávy, jak to občas popisovali v novinách. Měli pro ně různá slova – stalkeři, fanoušci, pronásledovatelé, otravové. Když natočila svůj poslední celovečerní film, shluklo se několik takových před jejich domem v Chiswicku na západě Londýna. A na jednoho, který tam bivakoval několik dní v kuse, nakonec Jeff zavolal policii. Kate doufala, že by to mohl být pisatel, jenže po výslechu se z něj vyklubal nevinný lovec autogramů a od té doby se před domem neukázal. Někteří britští kolegové to měli horší. Její kamarádka, herečka Rachel Denchová, by nejspíš už nebyla mezi živými, kdyby se policistům nepodařilo zastavit muže, který měl namířeno k ní domů se dvěma puškami a sekerou.

Kolem celebrit se shlukovali psychicky nemocní jedinci, kteří ve své poblouzněnosti vybájeným ideálem nerozlišovali mezi fikcí a realitou.

Jenže anonymní dopisy podle všeho nepocházely z pera někoho takového. Byly psány jiným tónem. Neobsahovaly ani náznak vyznání lásky, zabývaly se spíš morálkou, falší a lžemi.

Kate přelétla pohledem přes zahradu. Okolo starožitné kamenné fontánky uprostřed dvora, na jejímž zachování manžel trval, ležela vrstvička mokrého sněhu.

Jeff byl v Simrishamnu, kde dokončoval přípravy ve svém butiku s bytovými doplňky. Plánoval ho za měsíc otevřít, aby byl v plném provozu ještě před Velikonocemi, než začne jaro. Kate věděla, že je ve stresu, aby všechno stihl. Ne snad proto, že by velikonoční tržbu z čistě ekonomického hlediska potřeboval, jeho motivace tkvěla v něčem jiném. O vlastním designovém obchodě snil dlouhá léta.

Kate mu zavolala.

„Přišel další,“ oznámila mu, když přijal hovor.

„Dopis?“

„Jo, očividně jsem pokrytec. Zase.“

Jeff si povzdechl.

„Zkus si z toho blázna nic nedělat. Nejspíš viděl tvoji fotku v novinách a zase ho popadly divné myšlenky. Vždyť není žádné tajemství, kde bydlíš, všude se o tom psalo.“

„To já vím,“ opáčila. „Ale myslím na toho chlapa, co jsem potkala včera v Tomelille. Bylo na něm něco nepříjemného, jak tam postával v té tmě.“

„Příště pojedu s tebou.“

„Chceš ho nahlásit na policii?“

„Koho?“

„Toho anonyma přece.“