V službách zla

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.sk

Robert Galbraith

V službách zla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

CAREER OF EVIL

First published in Great Britain in 2015 by Sphere

Copyright © 2015 J.K. Rowling

Cover Design & Photography: Nico Tylor

© Little Brown Book Group Limited 2015

Osobnostné práva boli uplatnené.

Všetky postavy a udalosti v tejto knihe okrem tých, ktoré sú verejne známe, sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, či už živými, alebo mŕtvymi, je čisto náhodná.

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, uchovávať v informačnom systéme, prenášať v žiadnej forme ani žiadnymi prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa a ani sa nesmie šíriť v inej forme väzby či obálky ako v tej, v ktorej je vydaná, a bez toho, aby následný subjekt, ktorý odkúpi toto autorské právo, sa nemusel zaviazať dodržiavať obchodné podmienky vrátane tejto podmienky.

Plné znenie licenčných copyrightov je na stranách 498 – 501.

Úryvky z textov Blue Öyster Cult z rokov 1967 – 1994 sú citované s láskavým súhlasom Sony/ATV Music Publishing (UK) Ltd.

www.blueoystercult.com

Album Don’t Fear the Reaper: The Best of Blue Oyster Cult

od Sony Music Entertainment Inc teraz možno dostať na iTunes a u všetkých zvyčajných predajcov hudby.

Translation © Diana Ghaniová, 2016

Epub konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

ISBN v tlačenej verzii 978-80-259-0529-6

ISBN e-knihy 978-80-259-0541-8

Venujem Séanovi a Matthewovi Harrisovi.

Robte si s týmto venovaním, čo len chcete,

len ho ne…

ne…

nepoužite na obočie.

I choose to steal what you choose to show

And you know I will not apologize –

You’re mine for the taking.

I’m making a career of evil…

Blue Öyster Cult, ‘Career of Evil’

Lyrics by Patti Smith

Chcem si privlastniť, čo vystavuješ na obdiv,

a ty vieš, že sa neospravedlním –

si moja, vezmem si ťa.

Budem bojovať v službách zla…

Blue Öyster Cult: V službách zla

Text: Patti Smith

1

2011

This Ain’t the Summer of Love
Toto nie je leto lásky

Nepodarilo sa mu zmyť zo seba všetku jej krv. Pod nechtom ľavého prostredníka sa ako zátvorka črtala tmavá čiara. Začal ju vyškrabávať, hoci sa mu celkom páčila: spomienka na včerajšie potešenie. Po chvíli márneho drhnutia si napokon strčil krvavý prst do úst a začal sať. Chuť železa mu pripomenula pach krvi, ktorá prudko vystrekla na vykachličkovanú dlážku, pofŕkala steny, premočila mu džínsy a uteráky broskyňovej farby – mäkučké, suché, úhľadne poskladané – premenila na krvou nasiaknuté handry.

Dnes ráno mu farby pripadali akési jasnejšie a celý svet krajší. Ovládol ho pokoj a povznášajúci pocit, akoby ju pohltil, akoby dostal jej život transfúziou do krvi. Keď ich zabijete, patria vám: pripútate si ich oveľa mocnejším putom, ako vie poskytnúť sex. Už len to, že ste ich videli v okamihu smrti, je dôvernejšie ako čokoľvek, čo spolu môžu zažiť dve živé telá.

Vzrušovala ho myšlienka, že nikto nevie, čo urobil a čo plánuje. V slabom aprílovom svetle sa opieral o vyhriatu stenu, celý šťastný a spokojný si cmúľal prostredník a upieral zrak na protiľahlý dom.

Nebol to ktovieako pekný dom. Obyčajný. No určite sa v ňom žije lepšie ako v tom stiesnenom byte, kde v čiernych plastových vreciach čakajú na spálenie šaty stuhnuté od včerajšej krvi a za kuchynským drezom sa skrývajú vyleštené nože vyčistené bielidlom.

K domu patril čierny plot, malá predzáhradka a trávnik, ktorý bolo treba pokosiť. Dvoje biele vchodové dvere tesne pri sebe naznačovali, že trojposchodovú budovu prestavali na dva byty. Na prízemí bývala dievčina menom Robin Ellacottová. Hoci si dal záležať, aby zistil jej pravé meno, v hlave ju volal Sekretárka. Práve videl, ako sa mihla v arkierovom okne. Ľahko ju spoznal podľa výrazných vlasov.

Sledovanie Sekretárky preňho predstavovalo niečo navyše, akýsi príjemný bonus. Mal ešte niekoľko hodín čas, a tak si povedal, že sa na ňu pôjde pozrieť. Dnes bol deň odpočinku: prestávka medzi veľkolepým včerajškom a zajtrajškom: medzi uspokojením z toho, čo urobil, a vzrušením z toho, čo príde.

Dvere na pravej strane sa nečakane otvorili a Sekretárka vyšla von v sprievode nejakého muža.

Ešte vždy sa opieral o vyhriatu stenu a pozoroval ulicu s tvárou obrátenou bokom k nim, aby sa zdalo, že na niekoho čaká. Ani jeden z nich mu nevenoval pozornosť. Bok po boku vykročili po ulici. Dal im asi minútový náskok a pustil sa za nimi.

Ona mala na sebe džínsy, ľahkú bundu a čižmy s rovnou podrážkou. V slnečnom svetle nadobudli jej dlhé vlnité vlasy červenkastý nádych. Zazdalo sa mu, že medzi tými dvoma vládne istá odmeranosť. Nerozprávali sa.

Vedel odhadnúť druhých. Odhadol a očaril dievča, ktoré včera zomrelo obklopené krvou nasiaknutými broskyňovými uterákmi.

Sledoval ich s rukami vo vreckách, kráčajúc po ulici v obytnej štvrti, akoby šiel niekam na nákup, a v to jasné ráno nepôsobili jeho slnečné okuliare vôbec nápadne. Stromy sa mierne kývali v slabom jarnom vánku. Na konci ulice dvojica zabočila doľava na širokú rušnú dopravnú tepnu lemovanú kancelárskymi budovami. Keď míňali ealinskú radnicu, vysoko nad ním sa v slnečných lúčoch zaleskli okenné tabule.

Sekretárkin spolubývajúci alebo priateľ, či kto to vlastne bol – zboku mal ostré črty a hranatú bradu –, jej práve niečo hovoril. Odpovedala stroho a ani sa neusmiala.

Ženy sú malicherné, odporné, obmedzené špiny. Urážlivé suky, všetky do jednej. Očakávajú, že chlap urobí všetko, len aby boli šťastné. Až keď pred vami ležia mŕtve a prázdne, sú konečne očistené, záhadné, ba dokonca nádherné. Vtedy patria iba vám, nemôžu sa hádať, zápasiť ani odísť. Sú vaše a môžete si s nimi robiť, čo sa vám zachce. Tá včerajšia bola ťažká a poddajná, teda keď z nej nechal vytiecť všetku krv. Jeho hračka v životnej veľkosti.

Kráčal za Sekretárkou a jej priateľom cez rušné nákupné centrum Arcadia. Zakrádal sa za nimi ako prízrak alebo boh. Videli ho vôbec davy ľudí, čo sa v sobotu vybrali na nákupy, alebo bol premenený, dvojnásobne živý, obdarený neviditeľnosťou?

Prišli na autobusovú zastávku. Držal sa obďaleč, predstieral, že pozerá cez dvere do indickej reštaurácie, na kopu ovocia pred zelovocom a kartónové masky princa Williama a Kate Middletonovej, zavesené v okienku novinového stánku, a pritom sledoval ich odraz v skle.

Chystali sa nastúpiť na autobus číslo 83. Nemal pri sebe veľa peňazí, no sledovať ju bola taká zábava, že ešte nechcel skončiť. Nastúpil za nimi a začul, že muž spomína Wembley Central. Kúpil si lístok a vyšiel za nimi na poschodie.

Dvojica si našla miesta vedľa seba úplne vpredu. On si sadol neďaleko k nevrlej žene, ktorú prinútil odsunúť tašky s nákupom. Pomedzi mrmlanie ostatných cestujúcich k nemu občas doľahli ich hlasy. Keď sa nezhovárali, Sekretárka sa bez úsmevu dívala z okna. Nechcela ísť tam, kam mali namierené, tým si bol istý. Keď si z očí odhrnula pramienok vlasov, všimol si, že nosí zásnubný prsteň. Takže sa bude vydávať… alebo si to aspoň myslí. Slabý úsmev ukryl za vyhrnutý golier bundy.

Cez špinavé okná autobusu prenikali teplé lúče poludňajšieho slnka. Pristúpila skupinka mužov, ktorí zaplnili okolité sedadlá. Niektorí mali na sebe červeno-čierne ragbyové dresy.

Zrazu mal pocit, akoby žiara dňa potemnela. Tie dresy s polmesiacom a hviezdou v ňom vyvolávali nepríjemné asociácie. Pripomínali mu časy, keď sa necítil ako boh. Nechcel si ten pekný deň poškvrniť dávnymi spomienkami, zlými spomienkami, no jeho povznesená nálada sa rýchlo vytrácala. Nahnevaný – tínedžer zo skupinky zachytil jeho pohľad, no rýchlo sa vyľakane odvrátil – vstal a zamieril naspäť ku schodom.

Tyče pri dverách sa pevne držal otec s malým synom. Výbuch zlosti kdesi v žalúdku: on mal mať syna. Presnejšie, ešte vždy mal mať syna. Predstavil si, že chlapec stojí pri ňom, vzhliada k nemu a obdivuje ho – no jeho syn bol dávno preč a jediný, kto za to mohol, bol muž menom Cormoran Strike.

Cormoranovi Strikeovi sa však pomstí. Urobí mu zo života peklo.

Keď vystúpil, zadíval sa na predné sklo autobusu a naposledy zazrel Sekretárkinu zlatistú hrivu. Znova ju uvidí o necelých dvadsaťštyri hodín. Tá myšlienka mu pomohla potlačiť náhly záchvat zlosti, ktorý v ňom vyvolal pohľad na dresy klubu Saracens. Autobus s rachotom odfrčal. On vykročil opačným smerom a cestou sa upokojoval.

Mal skvelý plán. Nikto nič netušil. Nikto ho nepodozrieval. A doma v chladničke naňho čakalo čosi naozaj výnimočné.

2

A rock through a window never comes with a kiss.

Blue Öyster Cult, ‘Madness to the Method’

Kameň hodený do okna nikdy nesprevádza bozk.

Blue Öyster Cult: Pohraj sa s pravidlami

Robin Ellacottová mala dvadsaťšesť rokov a už vyše roka bola zasnúbená.

Vydávať sa mala pred troma mesiacmi, no pre nečakané úmrtie budúcej svokry obrad odložili. Za tie tri mesiace od plánovanej svadby sa veľa zmenilo. Ktovie, či by s Matthewom vychádzali lepšie, keby si vymenili manželský sľub. Dohadovali by sa menej, keby pod zafírovým snubným prsteňom, ktorý jej začínal byť trocha voľný, mala aj zlatú obrúčku?

Bol pondelok ráno, Robin sa predierala pomedzi trosky na Tottenham Court Road a v duchu znova prežívala včerajšiu hádku, ku ktorej sa schyľovalo už pred odchodom z domu na ragbyový zápas. Robin mala pocit, že s Matthewom sa hádajú po každom stretnutí so Sarah Shadlockovou a jej priateľom Tomom. Spomenula to aj počas hádky, ktorá visela vo vzduchu už počas zápasu a pretiahla sa až do skorých ranných hodín.

„Sarah provokovala, preboha, čo to nechápeš? V jednom kuse sa naňho vypytovala a nechcela s tým prestať. Ja som s tým nezačala…“

Večne rozkopané okolie stanice Tottenham Court Road bránilo Robin v ceste do práce od prvého dňa, keď začala pracovať v súkromnej detektívnej agentúre na Denmark Street. Na nálade jej nepridalo, ani keď sa potkla o veľký kus betónu, no po niekoľkých tackavých krokoch znova nadobudla rovnováhu. Z hlbokej jamy plnej mužov v prilbách a reflexných vestách k nej doľahol piskot a neslušné poznámky. Robin si odhrnula z očí dlhé medové vlasy. V tvári bola celá červená, no nevšímala si ich. V myšlienkach sa ustavične vracala k Sarah Shadlockovej a jej zlomyseľným neodbytným otázkam o Robininom šéfovi.

„Je zvláštne príťažlivý, no nie? Vyzerá trocha zničene, ale to mi nikdy neprekážalo. Je taký sexi aj naživo? Je dosť mohutný, však?“

Robin videla, ako Matthew zatína zuby, a snažila sa odpovedať chladne a ľahostajne.

„V kancelárii sedíte len vy dvaja? Naozaj? Fakt tam nie je nikto iný?“

Krava, pomyslela si Robin, ktorej zvyčajná dobrosrdečnosť sa nevzťahovala na Sarah Shadlockovú. Presne vedela, čo robí.

„Naozaj dostal v Afganistane vyznamenanie? Fakt? Fíha, takže je ešte aj vojnový hrdina?“

Robin sa zo všetkých síl snažila zastaviť Sarah, ktorá ako jediná ospevovala Cormorana Strikea, ale nepodarilo sa jej to. Do konca zápasu sa do Matthewovho správania k snúbenici vkradol chlad. Nespokojnosť mu však nebránila cestou späť z Vicarage Road so smiechom žartovať so Sarah. Tom, ktorý bol podľa Robin rovnako nudný ako hlúpy, sa rehotal s nimi, nevnímajúc akýkoľvek podtón.

Predierala sa pomedzi okoloidúcich, ktorí takisto obchádzali priekopy na ceste, a napokon prešla na druhú stranu cesty. Kráčala v tieni betónového monolitu Centre Point s mriežkovým vzorom a znova sa v nej dvíhal hnev. Spomenula si totiž, čo jej Matthew povedal o polnoci, keď sa hádka opäť rozhorela.

„Musíš o ňom v jednom kuse rozprávať? Počul som, ako si Sarah vravela…“

„Nezačala som o ňom rozprávať ja, ale ona, nepočúval si…“

Matthew ju však začal napodobňovať vysokým imbecilným hlasom, ktorý používal na všetky ženy: „Ach, má také krásne vlasy…“

„Doriti, ty si totálne paranoidný!“ skríkla Robin. „Sarah tárala o vlasoch Jacqua Burgera, nie o Cormoranových, a ja som len povedala…“

„Nie o Cormoranových,“ zopakoval tým debilným upišťaným hlasom. Robin zabočila na Denmark Street rovnako zúrivá ako pred ôsmimi hodinami, keď sa vyrútila zo spálne a šla si ľahnúť na pohovku.

Sarah Shadlocková, sprostá Sarah Shadlocková, ktorá s Matthewom chodila na univerzitu a robila všetko možné, len aby ho odlákala od Robin – od dievčaťa, ktoré zostalo v Yorkshire… Keby mala istotu, že Sarah už v živote neuvidí, hrozne by sa potešila, no v júli im príde na svadbu. A nepochybne im bude otravovať manželský život a možno sa jedného dňa pokúsi votrieť aj do Robininej kancelárie, aby sa zoznámila so Strikeom, teda ak má oňho ozajstný záujem a nevyužíva ho len na to, aby medzi Robin a Matthewa zasiala nezhody.

Nikdy ju nezoznámim s Cormoranom, pomyslela si zlostne Robin a podišla ku kuriérovi, ktorý stál pred vchodom do kancelárie. Na rukách mal rukavice, v jednej držal podložku na písanie a v druhej dlhý hranatý balíček.

„Je to pre Ellacottovú?“ opýtala sa Robin, keď pristúpila bližšie. Čakala totiž, kedy jej doručia jednorazové fotoaparáty zabalené v kartóne slonovinovej farby, ktoré mali slúžiť ako darčeky pre svadobných hostí. V poslednom čase mala taký nepravidelný pracovný čas, že bolo pre ňu jednoduchšie dať si doručiť internetové objednávky do práce ako do bytu.

Kuriér prikývol a otrčil jej podložku na písanie, ani si nezložil helmu. Robin sa podpísala a prevzala dlhý balíček, ktorý bol oveľa ťažší, ako očakávala. Strčila si ho pod pazuchu s pocitom, že sa v ňom posunul jediný veľký predmet.

„Ďakujem,“ povedala, no kuriér sa už stihol odvrátiť a prehodiť nohu cez motocykel. Keď odomykala dvere do budovy, počula, ako odfrčal.

Vyšla po kovovom schodisku, ktoré sa točilo okolo pokazeného výťahu pripomínajúceho klietku. Vzduchom sa niesla ozvena jej krokov. Keď odomkla a otvorila sklené dvere, odrazilo sa od nich svetlo. Vynímal sa na nich tmavý vygravírovaný nápis: C. B. STRIKE, SÚKROMNÝ DETEKTÍV.

Naschvál prišla skôr. Boli totiž zaplavení prípadmi a chcela dorobiť nejaké papierovačky, skôr ako sa pustí do každodenného sledovania mladej ruskej striptízovej tanečnice. Z ťažkých krokov nad hlavou usúdila, že Strike je ešte vo svojom byte o poschodie vyššie.

Robin položila podlhovastý balíček na stôl, vyzliekla si kabát, spolu s kabelkou ho zavesila na háčik pri dverách, rozsvietila svetlo, napustila vodu do kanvice, zapla ju a vzala zo stola ostrý otvárač na listy. Spomenula si, ako Matthew kategoricky odmietol uveriť, že obdivovala kučeravú hrivu krídelníka Jacqua Burgera, a nie Strikeove krátke vlasy, ktoré (úprimne povedané) vyzerajú skôr ako chlpy. Zúrivo zabodla otvárač do balíčka, rozrezala ho a otvorila.

V škatuli bola bokom napchatá odseknutá ženská noha s ohnutými prstami, aby sa do nej zmestila.

3

Half-a-hero in a hard-hearted game.

Blue Öyster Cult, ‘The Marshall Plan’

Polovičný hrdina v bezcitnej hre.

Blue Öyster Cult: Marshallov plán

Robinin výkrik sa odrazil od okien. Cúvla od stola, nespúšťajúc zrak z tej odpornej veci, ktorá na ňom ležala. Noha bola hladká, štíhla a bledá, a keď otvárala balíček, nechtiac sa o ňu ošuchla prstom. Pokožka bola na dotyk ako studená guma.

Sklené dvere sa rozleteli vo chvíli, keď si pritisla ruky na ústa a podarilo sa jej umlčať výkrik. Stál v nich meter deväťdesiat vysoký, zachmúrený Strike v rozopnutej košeli, spod ktorej mu vytŕčali husté tmavé chlpy.

„Čo do…“

Sledoval jej pohľad a všimol si nohu. Cítila, ako ju drsne chytil za rameno a vyviedol na odpočívadlo.

„Kto ju doručil?“

„Kuriér,“ odpovedala. Dovolila mu odviesť ju o poschodie vyššie. „Na motorke.“

„Počkaj tu. Zavolám políciu.“

Keď za ňou zatvoril dvere svojho bytu, zostala nehybne stáť na mieste a s tlčúcim srdcom počúvala jeho kroky. Vrátil sa na prízemie.

Do hrdla jej stúpala kyselina. Noha. Práve dostala nohu. Pred chvíľou pokojne vyniesla na poschodie nohu, ženskú nohu v škatuli. Čia je to noha? A kde je zvyšok?

Podišla k najbližšej plastovej čalúnenej stoličke s kovovými nohami, ktorá pôsobila dosť lacno, a sadla si s prstami ešte vždy pritisnutými na zmeravených perách. Spomenula si, že balíček bol adresovaný jej.

Strike zatiaľ stál pri okne v kancelárii s výhľadom na Denmark Street a s mobilom pri uchu si premeriaval ulicu, či na nej nezazrie kuriéra. Kým sa vrátil na recepciu a začal skúmať otvorený balíček na stole, spojil sa s políciou.

„Noha?“ zopakoval detektív inšpektor Eric Wardle na druhom konci linky. „Akože ozajstná noha?“

„A nie je to ani moja veľkosť,“ zažartoval Strike, čo by si v prítomnosti Robin nedovolil. Spod vyhrnutej nohavice trčala kovová konštrukcia, ktorá mu slúžila ako pravý členok. Keď začul Robinin krik, práve sa obliekal.

Len čo to dopovedal, uvedomil si, že je to pravá noha – presne tá končatina, ktorá chýba aj jemu, a že je odrezaná pod kolenom, presne tam, kde bola amputovaná aj tá jeho. S mobilom na uchu sa pozornejšie zadíval na nohu a do nosa mu udrel nepríjemný pach nedávno rozmrazeného kurčaťa. Biela pokožka: hladká, bledá, zle oholená, no inak dokonalá, až na starú zelenkastú modrinu na lýtku. Mala ostré svetlé chĺpky a za nenalakovanými nechtami trocha špiny. Preseknutá holenná kosť obklopená mäsom sa leskla ako ľad. Čistý rez. Strike predpokladal, že je od sekery alebo sekáčika na mäso.

„A podľa teba je ženská?“

„Vyzerá tak…“

Strike si všimol ešte niečo. Na lýtku tesne pod miestom rezu bola jazva. Stará jazva nijako nesúvisiaca so zranením, v dôsledku ktorého sa noha oddelila od zvyšku tela.

Koľkokrát počas detstva stráveného v Cornwalle zostal zaskočený, keď stál chrbtom k zradnému moru? Tí, čo dobre nepoznali oceán, zabúdali, aký je tvrdý a brutálny. Ohromilo ich, keď do nich narazil silou studeného kovu. Strike čelil strachu, pracoval s ním a zvládal ho počas celej svojej kariéry, no pri pohľade na tú starú jazvu mu na okamih vyrazila dych hrôza o to príšernejšia, že ju nečakal.

„Si ešte tam?“ opýtal sa Wardle na druhom konci linky.

„Čože?“

Strikeov dvakrát zlomený nos delilo od odrezanej ženskej nohy len niekoľko centimetrov. Spomínal si na zjazvenú nohu dieťaťa, na ktoré nikdy nezabudol… Koľko času uplynulo, odkedy ju videl naposledy? Koľko by mala teraz rokov?

„Najskôr si zavolal mne, lebo…“ napovedal mu Wardle.

„Hej.“ Strike sa prinútil sústrediť. „Bol by som radšej, keby si na tom robil ty, ale ak nemôžeš…“

„Som na ceste,“ povedal policajt. „O chvíľu som tam. Nikam nechoď.“

Strike vypol telefón a položil ho na stôl, nespúšťajúc zrak z nohy. Až teraz si všimol, že je pod ňou odkaz napísaný na stroji.

Britská armáda vycvičila Strikea v oblasti vyšetrovacích postupov, a tak odolal silnému pokušeniu vytiahnuť ho a prečítať. Nesmie poškvrniť forenzné dôkazy. Namiesto toho sa neisto prikrčil, aby si mohol prečítať adresu visiacu dolu hlavou na otvorenom veku.

Škatuľa bola naozaj adresovaná Robin, čo sa mu vôbec nepozdávalo. Jej meno bolo vyhláskované správne, naklepané na bielej nálepke s adresou ich kancelárie. Pod nálepkou bola ďalšia. Strike prižmúril oči, rozhodnutý nepohnúť škatuľou ani preto, aby lepšie videl na adresu, a zistil, že pôvodným adresátom na škatuli bol istý „Cameron Strike“. Odosielateľ prelepil pôvodnú nálepku druhou, na ktorej stálo „Robin Ellacottová“. Prečo si to rozmyslel?

„Doriti,“ zanadával ticho.

S istou námahou sa vystrel, zvesil z háčika za dverami Robininu kabelku, zamkol sklené dvere a zamieril na poschodie.

„Polícia je na ceste,“ oznámil jej a položil pred ňu kabelku. „Nedáš si čaj?“

Prikývla.

„Nechceš doň brandy?“

„Nijaké brandy nemáš,“ povedala. Hlas mala trocha zachrípnutý.

„Hľadala si ho?“

„Isteže nie!“ vyhlásila. Keď videl, ako ju pobúrila predstava, že sa mu hrabala v skrinkách, musel sa usmiať.

„Ibaže nie si… nie si ten typ, čo má doma brandy na upokojenie.“

„Nechceš pivo?“

Pokrútila hlavou. Nedokázala vyčariť úsmev.

Strike urobil čaj a sadol si oproti nej so svojím hrnčekom. Vyzeral presne na to, čím bol: mohutným bývalým boxerom, ktorý priveľa fajčí a pričasto sa stravuje v reštauráciách s rýchlym občerstvením. Mal hrubé obočie, sploštený asymetrický nos a ak sa náhodou neusmieval, tak aj zachmúrený namrzený výraz. Jeho husté tmavé kučeravé vlasy, ešte vlhké po sprche, jej pripomenuli Jacqua Burgera a Sarah Shadlockovú. Mala pocit, akoby tá hádka patrila do iného života. Odkedy vyšla na poschodie, na Matthewa si spomenula len na okamih. Hrozila sa predstavy, ako mu porozpráva, čo sa dnes stalo. Bude sa hnevať. Netešilo ho, že pracuje pre Strikea.

Vzala do rúk vriaci čaj, no hneď ho aj odložila, ani sa nenapila. „Pozrel si sa na… na ňu?“ zamrmlala.

„Hej,“ odvetil Strike.

Netušila, na čo ešte sa ho opýtať. Odrezaná noha. Celá situácia bola taká príšerná a groteskná a všetky otázky jej pripadali absurdné a netaktné. Nespoznal si ju? Prečo ju podľa teba poslal? A tá najpálčivejšia zo všetkých: A prečo mne?

„Polícia sa bude vypytovať na toho kuriéra,“ povedal.

„Viem,“ prikývla Robin. „Snažila som sa rozpamätať na všetko, čo s ním súvisí.“

Ozval sa bzučiak na vchodových dverách.

„To bude Wardle.“

„Wardle?“ zopakovala prekvapene.

„Priateľskejšieho poliša nepoznáme,“ pripomenul jej. „Zostaň tu, privediem ho.“

V priebehu minulého roka sa Strikeovi podarilo upadnúť do nemilosti príslušníkov metropolitnej polície, a to nie celkom vlastnou vinou. Novinové články, ktoré do neba vychvaľovali jeho dva najvýznamnejšie detektívne úspechy, pochopiteľne dráždili tých policajtov, ktorých tromfol. No Wardle, ktorý mu poskytol pomoc v prvom prípade, takisto zožal svoj podiel slávy a vzťahy medzi nimi zostali relatívne priateľské. Robin videla inšpektora len v novinových správach o prípade. Na súde sa ich cesty nestretli.

Ukázalo sa, že je to pekný muž s hustými gaštanovohnedými vlasmi a čokoládovými očami v džínsoch a koženej bunde. Strike nevedel, či ho väčšmi pobavilo alebo nahnevalo, že len čo Wardle vošiel do miestnosti, mimovoľne si Robin premeral: pohľadom cikcakovito preletel jej vlasy aj postavu a pristavil sa na ľavej ruke so zásnubným prsteňom so zafírom a diamantmi.

„Eric Wardle,“ predstavil sa hlbokým hlasom s úsmevom, ktorý sa Strikeovi zdal zbytočne príliš očarujúci. „Toto je detektívka seržantka Ekwensiová.“

Sprevádzala ho chudá černoška s uhladenými vlasmi zviazanými do uzla, ktorá venovala Robin rýchly úsmev. Robin zistila, že prítomnosť ďalšej ženy v nej vyvoláva neprimeranú útechu. Seržantka Ekwensiová sa rozhliadla po Strikeovej ospevovanej garsónke.

„Kde je ten balík?“ opýtala sa.

„O poschodie nižšie,“ odvetil Strike a z vrecka vytiahol kľúče od kancelárie. „Ukážem vám ho. Ako sa má manželka, Wardle?“ dodal, keď sa chystal vyjsť z miestnosti v sprievode seržantky Ekwensiovej.

„Čo ťa do toho?“ odvetil policajt, sadol si k stolu oproti Robin, otvoril zápisník, a jej sa uľavilo, že sa prestal správať ako psychologický poradca.

„Keď som sa blížila, už stál pred dverami,“ vysvetlila mu, keď sa jej opýtal, ako tá noha prišla. „Myslela som si, že je to kuriér. Bol celý v čiernej koži – celý v čiernom okrem modrých pásikov na pleciach. Mal čiernu helmu so sklopeným zrkadlovým priezorom. Výška určite aspoň meter osemdesiat. Bol odo mňa o dvanásť až pätnásť centimetrov vyšší, aj keď si odmyslím helmu.“

„Postava?“ Wardle si robil poznámky do zápisníka.

„Zdal sa mi dosť mohutný, no pravdepodobne ho trocha zväčšovala aj tá bunda.“

Robin nechtiac pohľadom zablúdila na Strikea, ktorý sa vrátil do miestnosti. „Teda nie…“

„Nie taký vypasený ako šéf?“ nadhodil Strike, keď zachytil jej slová, a Wardle, ktorý sa nikdy nezdráhal detektíva podpichnúť alebo si to aspoň užiť, sa tlmene zasmial.

„Mal rukavice,“ pokračovala Robin bez úsmevu. „Čierne kožené motorkárske rukavice.“

„Pravdaže bol v rukaviciach,“ povedal Wardle a dopísal si poznámku. „Predpokladám, že v súvislosti s motorkou ste si nevšimli nič.“

„Bola to červeno-čierna honda,“ odvetila Robin. „Všimla som si logo – ten symbol s krídlom. Tipujem, že kubatúra sedemstopäťdesiat cc. Bola dosť veľká.“

Wardle sa zatváril ohromene a zároveň uznanlivo.

„Robin je nadšená motoristka,“ vysvetlil Strike. „Jazdí ako Fernando Alonso.“

Robin by bola najradšej, keby sa Strike prestal tváriť veselo a ľahkovážne. O poschodie nižšie predsa leží ženská noha. Kde je zvyšok tela? Nesmie plakať. Kiežby sa bola lepšie vyspala. Tá sprostá pohovka… V poslednom čase na nej strávila priveľa nocí…

„Prinútil vás podpísať prevzatie?“ opýtal sa Wardle.

„Nepovedala by som, že ma prinútil. Nastavil mi podložku a ja som to urobila automaticky.“

„Čo bolo na tej podložke?“

„Vyzeralo to ako faktúra alebo…“

Zatvorila oči a snažila sa rozpamätať. Keď sa nad tým zamyslela, formulár pôsobil amatérsky, akoby ho niekto dal dokopy na notebooku. Povedala to aj nahlas.

„Čakali ste balík?“ chcel vedieť Wardle.

Robin mu vysvetlila, že čakala jednorazové fotoaparáty na svadbu.

„Čo urobil, keď ste ho prevzali?“

„Nasadol na motorku a odišiel. Zabočil na Charing Cross Road.“

Ozvalo sa klopanie a do bytu vošla seržantka Ekwensiová s odkazom, ktorý si Strike všimol pod nohou, vloženým do vrecúška na dôkazy.

„Prišli z forenzného,“ oznámila Wardlovi. „Tento odkaz bol v balíku. Bolo by fajn zistiť, či to slečne Ellacottovej niečo nehovorí.“

Policajt vzal do rúk odkaz v polyetylénovom obale a zamračene ho preletel.

„Je to nezmysel,“ povedal a začal čítať nahlas: „A harvest of limbs, of arms, and of legs, of necks…“

„… that turn like swans,“ skočil mu do reči Strike, ktorý sa opieral o sporák a stál priďaleko, takže na odkaz určite nedovidel, „as if inclined to gasp or pray. Žatva končatín, rúk, nôh a krkov, ktoré sa vykrúcajú ako labute, akoby túžili vzdychať či prosiť.“

Zvyšní traja naňho vytreštili oči.

„Je to text piesne,“ vysvetlil im. Robin sa nepáčil výraz na jeho tvári. Videla, že tie slová preňho niečo znamenajú. Niečo zlé. „Z poslednej slohy piesne Mistress of the Salmon Salt od kapely Blue Öyster Cult.“

Seržantka Ekwensiová zdvihla ceruzkou zvýraznené tenké obočie.

„Od koho?“

„Od slávnej rockovej kapely zo sedemdesiatych rokov.“

„Predpokladám, že ich veci dobre poznáš,“ prehodil Wardle.

„Poznám ten song,“ odvetil Strike.

„Vari vieš, kto ti ju poslal?“

Strike zaváhal. Kým z neho zvyšní traja nespúšťali zrak, mysľou mu preletela zmätená séria obrazov a spomienok. Chcela zomrieť, vravel hlboký hlas. Quicklime girl. Dievča ako pálené vápno. Chudá nôžka dvanásťročného dievčaťa, zjazvená spleťou striebristých čiar. Nenávistne prižmúrené drobné tmavé oči. Tetovanie žltej ruže.

A napokon – v závese za všetkými ostatnými spomienkami – sa mu pred očami zjavilo to, čo by možno niekomu inému zišlo na um ako prvé: obvinenie, v ktorom sa spomínal odseknutý penis poslaný policajnému informátorovi.

„Vieš, kto ti ju poslal?“ zopakoval inšpektor.

„Možno.“ Strike pozrel na Robin a seržantku Ekwensiovú. „Radšej by som sa o tom porozprával v súkromí. Máš od Robin všetko, čo potrebuješ?“

„Ešte mi chýba vaše meno, adresa a tak ďalej,“ povedal Wardle. „Vanessa, postaráš sa o to?“

Seržantka Ekwensiová podišla bližšie so svojím zápisníkom.

Kovová ozvena krokov oboch mužov o chvíľu stíchla. Hoci Robin netúžila znova hľadieť na odseknutú nohu, naštvalo ju, že ju nevzali so sebou. Na škatuli bolo predsa napísané jej meno.

Odporný balík ešte vždy ležal na stole o poschodie nižšie. Seržantka Ekwensiová vpustila dnu dvoch Wardlových kolegov. Keď popri nich prechádzal ich nadriadený v spoločnosti súkromného detektíva, jeden fotografoval a druhý rozprával do mobilu. Obaja zvedavo pozreli na Strikea, ktorý sa do istej miery preslávil práve v tom čase, keď sa mu podarilo znepriateliť si mnohých policajtových kolegov.

Strike zatvoril dvere na svojej kancelárii a spolu s Wardlom si sadli oproti sebe k detektívovmu stolu. Inšpektor nalistoval čistú stránku v zápisníku.

„Tak teda, kto z tvojich známych s obľubou rozsekáva mŕtvoly na kusy a potom ich posiela poštou?“

„Po prvé, Terence Malley,“ odvetil Strike po chvíľke váhania.

Wardle si nič nezapísal, len naňho civel s perom v ruke.

„Terence ‚Hrobár‘ Malley?“

Strike prikývol.

„Z Harringayského zločineckého syndikátu?“

„Koľkých Terenceov ‚Hrobárov‘ Malleyov poznáš?“ vyštekol netrpezlivo Strike. „A koľkí z nich majú vo zvyku posielať ľuďom časti tiel?“

„Dočerta, ako si sa zaplietol s Hrobárom?“

„Spolupráca s mravnostným v roku dvetisícosem. Drogový kartel.“

„Tá razia, vďaka ktorej ho zašili?“

„Presne tá.“

„No doriti,“ zahundral Wardle. „Tak je to jasné, nie? Ten chlap je fakt blázon, práve vyšiel z basy a má prístup k polovici londýnskych prostitútok. Ak chceme nájsť zvyšok tela, mali by sme začať prehľadávať Temžu.“

„Hej, ale svedčil som anonymne. Nikdy sa nemal dozvedieť, že som to bol ja.“

„Vždy sa nájde nejaký spôsob,“ zahundral policajt. „Harringayský zločinecký syndikát je ako skurvená mafia. Nepočul si, že Ianovi Bevinovi poslal vtáka Hatforda Aliho?“

„Áno, počul,“ odvetil Strike.

„Čo má znamenať ten song? Nejaká drbnutá žatva, či čo to bolo?“

„Práve z toho mám obavy,“ povedal pomaly detektív. „Na človeka ako Hrobár je to príliš rafinované, a práve preto si myslím, že by to mohol byť niektorý zo zvyšných troch.“

4

Four winds at the Four Winds Bar,

Two doors locked and windows barred,

One door left to take you in,

The other one just mirrors it…

Blue Öyster Cult, ‘Astronomy’

Štyri vetry v krčme U štyroch vetrov,

zamknuté dvere a zamrežované okná,

jedny dvere, ktorými smieš vojsť,

druhé sú len odrazom…

Blue Öyster Cult: Astronómia

„Poznáš štyroch ľudí, ktorí by boli schopní poslať ti odseknutú nohu? Štyroch?“

Strike videl odraz Robininej zhrozenej tváre v okrúhlom zrkadle položenom pri umývadle, kde sa práve holil. Polícia konečne odniesla nohu, detektív vyhlásil, že v ten deň sa pracovať nebude, a Robin zostala sedieť za umakartovým stolíkom v obývačke spojenej s kuchyňou s druhým hrnčekom čaju v rukách.

„Pravdupovediac,“ vyhlásil, zoškrabávajúc si z brady strnisko, „myslím, že sú len traja. Možno som urobil chybu, keď som Wardlovi povedal o Malleym.“

„Prečo?“

Porozprával jej o tom, ako sa nakrátko zaplietol s profesionálnym zločincom, ktorý naposledy skončil vo väzení aj vďaka jeho svedectvu.

„… a Wardle je teraz presvedčený, že Harringayský zločinecký syndikát zistil, kto som. No ja som tesne po výpovedi odišiel do Iraku a ešte som nepočul, že by niekto odhalil krytie dôstojníka Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru len preto, lebo svedčil na súde. Ani ten text piesne neukazuje na Hrobára. Nemá vo zvyku takto vymýšľať.“

„Ale odrezal časti tiel svojim predchádzajúcim obetiam?“ opýtala sa Robin.

„Pokiaľ viem, stalo sa to len raz. A nezabúdaj, že nech to má na svedomí ktokoľvek, možno nikoho nezabil,“ odpovedal vyhýbavo Strike. „Noha možno patrí nejakej už existujúcej mŕtvole. Možno je z nemocničného odpadu. Wardle to všetko preverí. Viac sa dozvieme, až keď ju preskúmajú forenzní experti.“

Rozhodol sa nespomínať tú hroznú možnosť, že keď páchateľ žene odsekol nohu, možno ešte žila.

Rozhostilo sa ticho. Strike opláchol žiletku pod vodou z kuchynského kohútika a Robin zamyslene civela von oknom.

„Nuž, Wardlovi si musel spomenúť aj Malleyho,“ vyhlásila napokon, obrátila sa k Strikeovi a pohľady sa im stretli v zrkadle na holenie. „Keď už raz niekomu poslal… čo vlastne poslal?“ opýtala sa trocha nervózne.

„Penis,“ odvetil detektív. Umyl si tvár, utrel sa do uteráka a potom pokračoval: „Hej, asi máš pravdu, no čím dlhšie o tom uvažujem, tým som si istejší, že to nebol on. Hneď som späť – musím si prezliecť košeľu. Keď si zvrieskla, odtrhol som z nej dva gombíky.“

„Prepáč,“ povedala neurčito Robin a Strike zmizol v spálni.

Popíjala čaj a obzerala sa po izbe, v ktorej sedela. V jeho podkrovnom byte doteraz ešte nebola. Predtým mu nanajvýš zaklopala na dvere a doručila nejaký odkaz alebo ho tak zobúdzala, keď mali práve najviac práce a veľa toho nenaspali. Obývačka spojená s kuchyňou bola preplnená, no čistá a uprataná. Nebolo v nej prakticky nič osobné: rôznorodé hrnčeky, lacná utierka poskladaná pri plynovom horáku, nijaké fotografie ani ozdobné predmety okrem detskej kresby vojaka, pripevnenej na jednej zo skriniek.

„Kto to kreslil?“ opýtala sa, keď sa zjavil Strike v čistej košeli.

„Môj synovec Jack. Ktovie prečo ma má rád.“

„Netvár sa…“

„Netvárim sa. Nikdy neviem, ako sa mám baviť s deckami.“

„Takže si myslíš, že poznáš troch ľudí, ktorí by…“ začala odznova Robin.

„Mám chuť na pivo,“ prerušil ju Strike. „Poďme do Tottenhamu.“

Cestou sa pre rachot zbíjačiek vo výkopoch nemohli rozprávať, no keď po Robininom boku kráčal Strike, robotníci v reflexných vestách na ňu ani nepískali, ani nepokrikovali. Napokon vošli do detektívovej obľúbenej miestnej krčmy so zdobenými pozlátenými zrkadlami, panelmi z tmavého dreva, lesklým mosadzným výčapom, kupolou z farebného skla a maľbami tancujúcich krásavíc od Felixa de Jong.

Strike si objednal veľký Doom Bar. Robin by alkohol nezniesla, a tak si vypýtala kávu.

„No?“ ozvala sa, keď sa detektív vrátil k vysokému stolu pod kupolou. „Kto sú tí traja?“

„Nezabúdaj, možno som na falošnej stope,“ odvetil Strike a odchlipol si z piva.

„Dobre,“ nedala sa Robin. „Kto sú tí traja?“

„Zvrátené indivíduá, ktoré majú dobrý dôvod z duše ma nenávidieť.“

Strike mal pred očami vystrašené chudé dvanásťročné dievča so zjazvenou nohou, ktoré si ho premeriavalo cez nakrivo nasadené okuliare. Malo jazvu na pravej nohe? Nevedel si spomenúť. Kriste, len nech to nie je ona…

„Kto?“ Už strácala trpezlivosť.

„Dvaja sú z armády,“ odvetil detektív a pošúchal si strnisko na brade. „Obaja sú šibnutí násilníci, ktorí by…“

Premohlo ho obrovské mimovoľné zívnutie. Robin čakala, kým opäť prehovorí, a uvažovala, či strávil včerajší večer so svojou novou priateľkou. Elin bola kedysi profesionálna huslistka a v súčasnosti pracovala ako moderátorka v rádiu. Očarujúca severská svetlovláska pripomínala Robin krajšiu Sarah Shadlockovú. To bol zrejme prvý dôvod, prečo sa jej Elin takmer od začiatku vôbec nepozdávala. Druhý bol, že ju nazvala Strikeovou sekretárkou, hoci ju Robin mohla počuť.

„Prepáč,“ povedal Strike. „Dlho do noci som písal poznámky ku Khanovmu prípadu. Som hotový.“

Pozrel na hodinky.

„Zídeme na prízemie a dáme si niečo na jedenie? Som hrozne hladný.“

„O chvíľku. Ešte nie je ani dvanásť. Chcem, aby si mi porozprával o tých ľuďoch.“

Detektív si vzdychol.

„Tak teda dobre,“ súhlasil, a keď popri nich cestou na toaletu prešiel nejaký muž, stíšil hlas. „Donald Laing, príslušník Kráľovských hraničiarov.“ Znova si vybavil tie pichľavé oči, sústredenú nenávisť, vytetovanú ružu. „Keby ma nebolo, nedostal by doživotie.“

„Tak potom…“

„Po desiatich rokoch ho pustili,“ pokračoval Strike. „Od roku dvetisícsedem je na slobode. Laing nebol bežný šialenec, ale zviera – inteligentné, prefíkané zviera. Ozajstný sociopat, teda aspoň podľa mňa. Dostal doživotie za niečo, čo som ani nemal vyšetrovať. Z pôvodného obvinenia by sa vyvliekol. Preto má dobrý dôvod z duše ma neznášať.“

Nepovedal však, čo Laing urobil ani prečo to on, Strike, vyšetroval. Občas – najmä keď rozprával o kariére v Špeciálnom vyšetrovacom útvare – z jeho hlasu vycítila, že sa dostal do istého bodu a ďalej nechce pokračovať. Ešte nikdy ho do toho nenútila. Neochotne sa vzdala debaty o Donaldovi Laingovi.

„A ten druhý chlap z armády?“

„Noel Brockbank. Púštna krysa.“

„Púštna… čo?“

„Siedma tanková brigáda.“

Strike bol čoraz menej zhovorčivý a tváril sa zamyslene. Robin uvažovala, či je to preto, lebo je hladný (ak mal byť prívetivý, potreboval pravidelný prísun potravy), alebo má nejaký zlovestnejší dôvod.

„Pôjdeme sa teda najesť?“ opýtala sa.

„Áno,“ prikývol, dopil pivo a postavil sa.

Útulná reštauračná miestnosť v suteréne bola vystlaná červeným kobercom a jej steny zdobili zarámované obrazy. Nachádzal sa v nej druhý bar a niekoľko drevených stolov. Sadli si a objednali si jedlo.

„Spomínal si Noela Brockbanka,“ napovedala mu Robin, keď si Strike vypýtal vyprážanú rybu s hranolčekmi a ona šalát.

„Hej, to je druhý človek s dobrým dôvodom byť na mňa naštvaný,“ vyhlásil stroho. Predtým sa nechcel baviť o Donaldovi Laingovi a teraz dával najavo ešte väčšiu neochotu diskutovať o Brockbankovi. Rozhostilo sa ticho. Detektív zachmúrene hľadel kamsi ponad Robinino plece. „Brockbank to nemá v hlave v poriadku,“ povedal napokon. „Alebo to aspoň tvrdil.“

„Dostal si ho do väzenia?“

„Nie,“ odvetil.

Zatváril sa ešte hrozivejšie. Robin čakala, no videla, že o Brockbankovi sa nič viac nedozvie.

„A čo ten tretí?“ opýtala sa.

Tentoraz Strike neodpovedal vôbec. Myslela si, že ju nepočul.

„Kto je…“

„Nechcem sa o tom baviť,“ zamrmlal.

Zamračil sa do pohára s pivom, no Robin sa nemienila dať zastrašiť.

„Nech tú nohu poslal ktokoľvek,“ zdôraznila, „poslal ju mne.“

„Dobre, dobre,“ zahundral neochotne po chvíľke váhania. „Volá sa Jeff Whittaker.“

Z toho zostala v šoku. Nemusela sa ho pýtať, odkiaľ pozná Jeffa Whittakera. Odpoveď už poznala, hoci sa o ňom nikdy nerozprávali.

Detstvo Cormorana Strikea bolo podrobne zdokumentované na internete a donekonečna omieľané v každom článku o jeho detektívnych úspechoch. Strike bol nemanželským a neplánovaným synom rockovej hviezdy a ženy, ktorú zakaždým označili za supergroupie. Ženy, ktorá zomrela na predávkovanie, keď mal Strike dvadsať rokov. Jeff Whittaker bol jej oveľa mladší druhý manžel, ktorého obvinili z jej vraždy, no napokon ho oslobodili.

Obaja mlčali, až kým im nepriniesli jedlo.

„Prečo si si dala len šalát? Nie si hladná?“ opýtal sa jej Strike, dojedajúc hranolčeky. Ako predpokladala, nálada sa mu po prísune sacharidov zlepšila.

„Svadba,“ vysvetlila stručne Robin.

Na to nepovedal nič. Poznámky o jej postave spadali mimo hraníc, ktoré si sám vytýčil. Hneď na začiatku si stanovil, že ich vzťah nesmie skĺznuť do prílišnej dôvernosti. Predsa sa mu však zdalo, že je priveľmi chudá. Podľa neho (a dokonca aj tá myšlienka spadala mimo vytýčených hraníc) vyzerala lepšie trocha zaoblená.

„Fakt mi ani nepovieš,“ ozvala sa Robin po niekoľkých minútach ticha, „ako s tebou súvisí tá pesnička?“

Chvíľu prežúval a popíjal pivo. Objednal si ešte jeden Doom Bar a povedal: „Moja matka si dala vytetovať jej názov.“

Nemal chuť vysvetľovať jej, kde presne ho mala. Radšej na to nechcel myslieť. Jedlo a pitie ho však obmäkčili. Robin nikdy nevyzvedala o jeho minulosti a on pripúšťal, že dnes má právo žiadať od neho informácie.

„Bola to jej obľúbená pieseň. Blue Öyster Cult bola jej obľúbená kapela. Obľúbená je vlastne slabé slovo. Bola ňou posadnutá.“

„Nemala najradšej Deadbeats?“ vyhŕkla bez premýšľania Robin. Strikeov otec bol spevák v kapele Deadbeats. Ani o ňom sa nikdy nebavili.

„Nie.“ Strikeovi sa podarilo vyčariť krivý úsmev. „Starý Jonny skončil u Ledy na úbohom druhom mieste. Chcela dostať Erica Blooma, speváka z Blue Öyster Cult, ale nikdy sa jej to nepodarilo. Je jedným z mála tých, čo jej unikli.“

Robin netušila, čo na to povedať. Nie prvý raz uvažovala, aký je to pocit, keď je celý impozantný sexuálny život vašej matky zdokumentovaný na internete, kde má k nemu prístup každý. Strikeovi priniesli ďalšie pivo. Skôr ako pokračoval, odpil si.

„Takmer ma dala pokrstiť Eric Bloom Strike,“ povedal. Robin zabehla voda a rozkašľala sa do servítky. Detektív sa zasmial. „Povedzme si úprimne, že Cormoran nie je oveľa lepšie. Cormoran Blue…“

„Blue?“

„Blue Öyster Cult, čo ma nepočúvaš?“

„Bože,“ zastonala Robin. „Úspešne to tajíš.“

„Ty by si to netajila?“

„Čo znamená Mistress of the Salmon Salt?“

„Netuším. Majú nezmyselné texty. Science fiction. Šialené veci.“

V hlave sa mu ozval hlas: Chcela zomrieť. Quicklime girl. Dievča ako pálené vápno. Znova si odpil z piva.

„Asi som nikdy nepočula nijaký song od Blue Öyster Cult,“ prehodila Robin.

„Ale hej,“ protirečil jej Strike. „Don’t Fear the Reaper.“

„Don’t… čo?“

„Bol to ich obrovský hit. Don’t Fear the Reaper.“

„Aha… chápem.“

Zaskočená Robin si chvíľu myslela, že Strike jej radí, aby sa nebála smrtky.

Chvíľu mlčky jedli, až to napokon Robin zasa nevydržala.

„Čo myslíš, prečo tá noha prišla mne?“ opýtala sa a zároveň dúfala, že nevyznieva vystrašene.

Strike mal už dosť času porozmýšľať o tom.

„Uvažoval som o tom istom,“ povedal. „Mali by sme to brať ako nevyslovenú hrozbu, takže kým nezistíme…“

„Neprestanem chodiť do práce,“ vyhlásila rozhodne. „Nezostanem doma. Presne to chce Matthew.“

„Rozprávala si sa s ním?“

Volala mu, kým bol Strike s Wardlom o poschodie nižšie.

„Áno. Hnevá sa, že som podpísala prebratie balíka.“

„Predpokladám, že sa o teba bojí,“ poznamenal neúprimne Strike. S Matthewom sa stretol už niekoľkokrát a čoraz väčšmi ho neznášal.

„Nebojí,“ odsekla. „Len si myslí, že je koniec, že teraz musím odísť, že sa dám zastrašiť. Ani náhodou.“

Matthewa jej správa vydesila, no v jeho hlase aj tak zachytila náznak spokojnosti. Vycítila jeho nevyslovené presvedčenie, že teraz už hádam konečne pochopí, aké absurdné bolo spojiť svoj osud s hrmotným súkromným detektívom, ktorý si nemôže dovoliť slušne jej zaplatiť. Strike ju nútil pracovať dlho do noci, a práve preto jej museli doručovať balíky do práce a nie domov. („Nedostala som nohu preto, lebo mi Amazon nemohol doručiť balík domov!“ namietla prudko.) Samozrejme, akoby to nestačilo, Strike bol teraz tak trocha slávny a ich priatelia oňho javili záujem. Matthewova práca účtovníka nebola taká prestížna. Jeho žiarlivosť mala hlboké korene a čoraz častejšie prekračovala medze.

Strike nebol taký hlúpy, aby Robin povzbudzoval v prejavoch nesúhlasu s Matthewom, ktoré by mohla oľutovať, len čo sa trocha spamätá.

„Poslať nohu tebe namiesto mňa mu napadlo až neskôr,“ povedal. „Najprv tam bolo moje meno. Predpokladám, že chcel dať najavo, že vie, ako sa voláš, a tým ma znepokojiť alebo ťa vystrašiť natoľko, že pre mňa prestaneš pracovať.“

„Ibaže ja sa nedám zastrašiť.“

„Robin, teraz nie je vhodná chvíľa na hrdinstvo. Nech je to ktokoľvek, naznačuje nám, že o mne vie veľa, pozná tvoje meno a od dnešného rána presne vie, ako vyzeráš. Videl ťa zblízka. To sa mi nepáči.“

„Očividne si myslíš, že moje sledovacie schopnosti nestoja za veľa.“

„Keďže sa rozprávaš s človekom, ktorý ťa poslal na ten najlepší kurz, aký bol v ponuke,“ pokračoval Strike, „a ktorý čítal ten pochvalný list, čo si mu strčila pod nos…“

„Takže si myslíš, že sa neviem brániť.“

„Nikdy som ťa nevidel brániť sa a mám len tvoje slovo, že si chodila na kurz sebaobrany.“

„Už som ti niekedy klamala o tom, čo dokážem?“ namietla urazene a on musel uznať, že nie. „Tak vidíš! Nebudem hlúpo riskovať. Vycvičil si ma, aby som si všímala čudných ľudí. A určite si nemôžeš dovoliť poslať ma domov. Už teraz máme čo robiť, aby sme pokryli všetky prípady.“

Strike si s povzdychom pošúchal tvár veľkými chlpatými rukami.

„Nijaká práca po zotmení,“ povedal. „A musíš so sebou nosiť osobný alarm.“

„Fajn,“ súhlasila.

„Od budúceho pondelka budeš aj tak riešiť Radforda.“

Radford bol bohatý podnikateľ, ktorý sa rozhodol nasadiť do svojej firmy na pozíciu zamestnanca na polovičný úväzok detektíva, lebo chcel odhaliť predpokladané nezákonné konanie istého senior manažéra. Robin bola jasná voľba, keďže Strike sa po druhom ostro sledovanom prípade väčšmi dostal do povedomia. Detektív dopíjal tretie pivo a uvažoval, či by sa mu podarilo presvedčiť Radforda, aby Robin predĺžil pracovný čas. Rád by mal istotu, že bude každý deň od deviatej do piatej sedieť v bezpečí kancelárskej budovy pripomínajúcej palác, až kým nechytia šialenca, ktorý jej poslal tú nohu.

Robin zatiaľ bojovala s vlnami vyčerpania a neurčitou nevoľnosťou. Hádka, prebdená noc, hrozný šok z odseknutej nohy… A teraz musí ísť domov a znova odôvodňovať svoje rozhodnutie naďalej sa venovať nebezpečnej a zle platenej práci. Matthew, ktorý bol kedysi jej hlavným zdrojom útechy a podpory, sa stal len ďalšou prekážkou, ktorú treba zdolať.

V mysli sa jej vynorila neželaná, nevítaná spomienka na studenú odseknutú nohu v kartónovej škatuli. Ktovie, kedy na ňu prestane myslieť. Brušká prstov, ktorými sa jej dotkla, ju nepríjemne šteklili. Nevedomky zaťala ruku v lone v päsť.

5

Hell’s built on regret.

Blue Öyster Cult, ‘The Revenge of Vera Gemini’

Lyrics by Patti Smith

Peklo je postavené na ľútosti.

Blue Öyster Cult: Pomsta Very Gemini

Text: Patti Smith

Oveľa neskôr, keď bezpečne odprevadil Robin na metro, sa Strike vrátil do kancelárie a zamyslene si sadol za jej stôl.

Už videl dosť rozsekaných tiel, ktoré hnili v masových hroboch alebo ležali pri ceste roztrhané na kusy po výbuchu. Odtrhnuté končatiny, pomliaždené mäso, rozdrvené kosti. Špeciálny vyšetrovací útvar, civilné krídlo Kráľovskej vojenskej polície, sa venoval práve neprirodzeným úmrtiam, na ktoré spolu s kolegami často mimovoľne reagovali humorom. Tak sa človek vyrovnával s roztrhanými a znetvorenými mŕtvymi. O umytých a skrášlených mŕtvolách v saténom vystlaných škatuliach mohli v tomto útvare iba snívať.

Škatuľa. Tá kartónová škatuľa, v ktorej prišla noha, vyzerala celkom obyčajne. Nič nenaznačovalo, odkiaľ pochádza. Nijaká stopa po predchádzajúcom adresátovi. Nič. Všetko bolo zorganizované tak premyslene, starostlivo a šikovne – a práve to ho znervózňovalo, nie samotná noha, hoci aj tá bola fakt hrozná. Desil ho ten starostlivý, dôkladný, takmer klinický modus operandi.

Strike pozrel na hodinky. Večer mal ísť niekam s Elin. Jeho priateľka, s ktorou začal chodiť pred dvoma mesiacmi, práve prechádzala zložitým rozvodom plným chladnej vypočítavosti hodnej majstrovského šachového turnaja. Jej manžel bol veľmi bohatý, čo si však detektív uvedomil až v tú noc, keď mu prvý raz dovolila vrátiť sa s ňou domov a on sa ocitol v priestrannom byte s drevenými dlážkami a výhľadom na Regent’s Park. Keďže sa s manželom dohodli na striedavej starostlivosti o dieťa, Elin bola ochotná stretávať sa so Strikeom len v tie dni, keď jej päťročná dcéra nebola doma, a keď sa vybrali niekam do mesta, zvyčajne zašli do nejakej tichšej a zapadnutejšej reštaurácie, lebo Elin nechcela, aby sa jej čoskoro bývalý manžel dozvedel, že sa s niekým stretáva. Strikeovi to dokonale vyhovovalo. Vo všetkých jeho vzťahoch bolo večným problémom, že práve tie večery, keď ostatní oddychovali, musel často tráviť sledovaním neverných partnerov iných ľudí. Navyše nemal ktovieaký záujem nadväzovať blízky vzťah s Elininou dcérou. Robin povedal pravdu: naozaj nevedel, ako sa baviť s deckami.

Načiahol sa po mobil. Pred večerou môže vybaviť ešte zopár vecí.

Prvý telefonát skončil v odkazovej schránke. Strike nechal odkaz, v ktorom požiadal bývalého kolegu zo Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru Grahama Hardacra, aby mu zavolal. Nevedel, kde presne teraz Hardacre slúži. Keď sa rozprávali naposledy, mali ho odveliť z Nemecka.

Na jeho sklamanie mu nezdvihol ani starý známy, ktorého život sa uberal v podstate opačným smerom ako Hardacrov. Strike mu nechal takmer rovnaký odkaz.

Potom si prisunul Robininu stoličku bližšie k počítaču, zapol ho a zadíval sa na domovskú stránku, no v skutočnosti ju nevnímal. Pred očami sa mu celkom proti vôli zjavila vlastná matka. Nahá. Kto vedel, že má to tetovanie? Samozrejme jej manžel, všetci milenci, ktorí sa jej priplietli do cesty, hocikto, kto ju videl vyzlečenú v squatoch a špinavých komúnach, kde občas bývali. Existovala aj možnosť, ktorá mu zišla na um už v Tottenhame, no necítil sa na to, aby sa o ňu podelil aj s Robin. Možno Leda v istom období nafotila akty. To by sa na ňu podobalo.

Prstami zastal nad klávesnicou. Dostal sa až po Leda Strikeová nah, no potom všetko písmeno po písmene nahnevane vymazal ukazovákom. Jestvovali isté veci, ktoré netúžil vidieť nijaký normálny muž, frázy, ktoré by ste nechceli zanechať v histórii vyhľadávania na internete, no, nanešťastie, aj úlohy, ktoré by ste neradi delegovali na niekoho iného.

Zamyslene sa zadíval na prázdne vyhľadávacie okienko a nezúčastnene blikajúci kurzor a potom ako zvyčajne dvoma prstami rýchlo naťukal: Donald Laing.

Najmä v Škótsku ich bolo dosť veľa, no mohol vylúčiť každého, kto platil nájomné alebo hlasoval vo voľbách v čase, keď bol Laing vo väzení. Keď ich starostlivo vytriedil a vzal do úvahy Laingov približný vek, svoj záujem zúžil na muža, ktorý v roku 2008 zjavne býval v Corby so ženou menom Lorraine MacNaughtonová. Tá teraz podľa záznamov žila na tom istom mieste sama.

Vymazal Laingovo meno a napísal Noel Brockbank. V Spojenom kráľovstve ich bolo menej ako Donaldov Laingov, no detektív skončil v podobnej slepej uličke. V roku 2006 žil v Manchestri sám istý N. C. Brockbank, ktorý sa rozviedol s manželkou. Strike si nebol istý, či je to dobre alebo zle…

Zvalil sa na operadlo Robininej stoličky a začal uvažovať o pravdepodobných dôsledkoch toho, že mu niekto poslal anonymnú odseknutú nohu. Polícia bude musieť onedlho požiadať verejnosť o informácie, no Wardle sľúbil, že Strikea upozorní, skôr ako zvolá tlačovú konferenciu. Taký bizarný a groteskný príbeh je vždy zaujímavá správa, no tentoraz vzbudí ešte väčšiu pozornosť (čo ho vôbec netešilo), lebo noha prišla práve do jeho kancelárie. Cormoran Strike bol v poslednom čase pre médiá veľmi zaujímavý. Rovno pod nosom metropolitnej polície predsa vyriešil dve vraždy, ktoré by verejnosť fascinovali, aj keby ich nerozlúskol súkromný detektív. Prvá preto, lebo obeťou bola krásna mladá žena, a druhá preto, lebo išlo o zvláštnu rituálnu vraždu.

Ako, uvažoval Strike, ovplyvní doručená noha firmu, ktorú sa zo všetkých síl pokúšal vybudovať? Nevedel sa ubrániť pocitu, že dôsledky budú pravdepodobne vážne. Internetové vyhľadávanie je krutým barometrom úspechu. Keď niekto zadá do Googlu meno Cormoran Strike, onedlho sa už v hornej časti stránky neobjavia chválospevy na jeho dva najslávnejšie a najúspešnejšie prípady, ale brutálny fakt, že dostal časť ľudského tela, a teda má aspoň jedného veľmi nebezpečného nepriateľa. Strike bol presvedčený, že verejnosti – alebo aspoň tej neistej, vystrašenej a nahnevanej časti, ktorá predstavuje základný zdroj príjmu každého súkromného detektíva – rozumie dosť dobre, a uvedomoval si, že nikoho zrejme nebude lákať firma, ktorej chodia poštou odrezané nohy. Noví klienti si prinajlepšom povedia, že Strike a Robin majú dosť starostí aj bez nich, a prinajhoršom usúdia, že sa vlastnou nerozvážnosťou alebo neschopnosťou zaplietli do niečoho, čo im prerástlo cez hlavu.

Už chcel vypnúť počítač, no potom si to rozmyslel a s ešte väčšou nechuťou, ako keď sa chcel pustiť do hľadania matkiných aktov, vyťukal meno Brittany Brockbanková.

Niekoľko ich bolo na Facebooku a Instagrame: pracovali pre firmy, o ktorých v živote nepočul, a usmievali sa naňho z fotografií. Skúmavo sa na ne zadíval. Takmer všetky mali niečo cez dvadsať. Presne toľko by mala aj ona. Mohol vylúčiť černošky, ale nemal odkiaľ vedieť, ktorá z tých tmavovlások, svetlovlások či červenovlások, pekných či nevýrazných, usmievavých, zachmúrených či odfotených bez ich vedomia, bola tá, ktorú hľadal. Ani jedna nemala okuliare. Je natoľko márnomyseľná, že sa v nich nefotí? Alebo bola na laserovej operácii očí? Možno sa vyhýba sociálnym médiám. Nezabudol, že si chcela zmeniť meno. No možno je dôvod, prečo ju nevie nájsť, oveľa jednoduchší. Možno je mŕtva.

Opäť pozrel na hodinky. Bolo načase ísť sa prezliecť.

Určite to nie je ona, pomyslel si, a potom: Len nech to nie je ona.

Lebo ak áno, je to jeho vina.

6

Is it any wonder that my mind’s on fire?

Blue Öyster Cult, ‘Flaming Telepaths’

Čuduješ sa, že moja myseľ horí?

Blue Öyster Cult: Ohniví telepati

Robin bola v ten večer cestou domov nezvyčajne ostražitá a nenápadne porovnávala každého muža vo vozni so spomienkou na vysokého chlapa v čiernej koži, ktorý jej odovzdal nechutný balík. Keď tretí raz zachytila pohľad chudého aziata v lacnom obleku, mladík sa na ňu s nádejou usmial. Odvtedy radšej upierala zrak na telefón a keď mala signál, študovala webstránku BBC a rovnako ako Strike uvažovala, kedy sa tá noha dostane do novín.

Štyridsať minút po odchode z práce vošla do veľkého supermarketu Waitrose pri svojej stanici metra. Doma v chladničke nemali takmer nič. Matthew nerád nakupoval potraviny a (hoci to v predposlednej hádke poprel) ona si bola istá, že – keďže jej príjem tvoril menej ako tretinu celkového rodinného rozpočtu – podľa neho by mala prispievať aj tým, že bude vykonávať tie bežné činnosti, ktoré on neobľuboval.

Slobodní muži v oblekoch hádzali do košíkov a vozíkov hotové jedlá. Pracujúce ženy náhlivo kupovali cestoviny, z ktorých pripravia rýchlu večeru pre celú rodinu. Vyčerpaná mladá matka s vrieskajúcim dieťaťom v kočíku sa nesústredene prepletala uličkami ako omámená nočná mora s jediným balením mrkvy v košíku. Robin pomaly kráčala medzi regálmi a cítila sa čudne nesvoja. V obchode nebol nikto, kto by pripomínal chlapa v čiernej motorkárskej bunde, nikto, kto by na ňu mohol číhať a fantazírovať, že jej odsekne nohy… že mi odsekne nohy…

„S dovolením!“ ozvala sa podráždená žena v strednom veku, ktorá sa pokúšala dočiahnuť na klobásky. Robin sa ospravedlnila a odstúpila. Prekvapilo ju, že drží balíček kuracích stehien. Hodila ho do vozíka a ponáhľala sa na druhý koniec supermarketu, kde medzi vínami a liehovinami našla relatívny pokoj. Tam vytiahla mobil a zavolala Strikeovi. Zdvihol po druhom zazvonení.

„Si v pohode?“

„Áno, samozrejme…“

„Kde si?“

„Vo Waitrose.“

Nízky plešivejúci chlap skúmal poličku so sherry rovno za Robin. Oči mal v úrovni jej pŕs. Keď odstúpila, pohol sa rovnakým smerom. Zamračila sa naňho. Muž očervenel a odišiel.

„No, vo Waitrose by si mala byť v pohode.“

„Uhm,“ zamrmlala s pohľadom upretým na plešivcov vzďaľujúci sa chrbát.

„Počuj, možno o nič nejde, ale práve som si spomenula, že sme v posledných mesiacoch dostali zopár divných listov.“

„Od bláznov?“

„Nezačínaj.“

Proti tomu všeobecnému označeniu mala Robin od začiatku námietky. Odkedy Strike vyriešil svoj druhý ostro sledovaný prípad vraždy, počet bizarných listov sa výrazne zvýšil. Najzrozumiteľnejší pisatelia vychádzali z predpokladu, že Strike je teraz nesmierne bohatý, a jednoducho od neho pýtali peniaze. Boli aj takí, ktorí k druhým cítili zvláštnu osobnú nevraživosť a chceli, aby ich detektív pomstil, ďalší zasa zasvätili všetok čas dokazovaniu podivných teórií, takí, ktorých potreby a želania boli natoľko nesúvislé a nezrozumiteľné, že sa z nich dala vyčítať iba psychická choroba, a napokon („To sú fakt blázni,“ poznamenala Robin) hŕstka ľudí, mužov aj žien, ktorým Strike pripadal príťažlivý.

„Adresovaných tebe?“ Detektív zrazu zvážnel.

„Nie, tebe.“

Počula, ako počas rozhovoru chodí po byte. Možno dnes večer ide niekam s Elin. O svojom vzťahu nikdy nehovoril. Keby sa raz Elin nezastavila v kancelárii, Robin by zrejme ani nevedela, že vôbec existuje – možno až dovtedy, kým by sa Strike jedného dňa nezjavil v práci s obrúčkou na prste.

„Čo v nich bolo?“ opýtal sa.

„No, jeden z nich bol od nejakej baby, ktorá si chcela odrezať nohu. Pýtala sa, ako na to.“

„Zopakuj to.“

„Chcela si odrezať nohu,“ vyslovila zreteľne Robin. Žena, ktorá si neďaleko vyberala fľašu ružového vína, na ňu vrhla prekvapený pohľad.

„Kristepane,“ zamrmlal Strike. „A ja ich ani nesmiem nazývať bláznami. Podľa teba sa jej to podarilo a povedala si, že by som to rád vedel?“

„Myslela som, že taký list môže byť relevantný,“ odvetila úsečne Robin. „Niektorí ľudia si chcú odseknúť isté časti tela, je to uznávaný fenomén, nazývajú sa… nie blázni,“ dodala, správne predpokladajúc, čo povie. Strike sa zasmial. „Dostali sme ešte jeden od niekoho, kto sa podpísal len iniciálkami: dlhý list, v ktorom sa rozpisoval o tvojej nohe a tvrdil, že ti to chce vynahradiť.“

„Keby sa pokúšal vynahradiť mi to, poslal by mi predsa mužskú nohu. Vyzeral by som ako úplný debil…“

„Prestaň,“ zahriakla ho. „Nežartuj. Nechápem, ako to dokážeš.“

„Ja nechápem, ako o tom dokážeš nežartovať,“ odvetil, ale láskavo.

Začula veľmi známy škrabot a čosi zarinčalo.

„Dívaš sa do zásuvky pre bláznov!“

„Podľa mňa by si ju nemala nazývať zásuvkou pre bláznov, Robin. Je to trocha neúctivé voči našim mentálne chorým…“

„Uvidíme sa zajtra,“ rozlúčila sa s neochotným úsmevom. Keď položila, ešte sa smial.

Vliekla sa supermarketom a znova ju zaplavovala únava, s ktorou bojovala celý deň. Najťažšie bolo rozhodnúť sa, čo budú jesť. Upokojovalo by ju nakupovať podľa zoznamu, ktorý pripravil niekto iný. Napokon sa vzdala a rovnako ako pracujúce matky, ktoré hľadali niečo, čo sa rýchlo uvarí, nakúpila kopu cestovín. Postavila sa do radu pri pokladni a zistila, že stojí rovno za mladou ženou, ktorej dieťa sa konečne unavilo a teraz spalo ako zabité so zaťatými pästičkami a tuho zažmúrenými očami.

„Je zlatý,“ poznamenala Robin s pocitom, že mladá žena potrebuje povzbudenie.

„Keď spí,“ odvetila matka so slabým úsmevom.

Keď Robin konečne dorazila domov, bola naozaj hotová. Prekvapilo ju, že Matthew stojí v úzkej chodbe a čaká na ňu.

„Ja som nakúpil!“ vyhŕkol, keď zbadal štyri prepchaté nákupné tašky v jej rukách. V hlase mu zachytila sklamanie, že tým zľahčila jeho veľkolepé gesto. „Poslal som ti esemesku, že idem do Waitrose!“

„Nevšimla som si ju,“ zamrmlala. „Prepáč.“

Asi práve telefonovala so Strikeom. Možno boli v obchode v rovnakom čase, no ona strávila polovicu času zakrádaním sa pomedzi vína a liehoviny.

Matthew k nej podišiel s vystretými rukami a objal ju – nemohla si pomôcť, no mala pocit, že s neznesiteľnou veľkodušnosťou. Predsa však musela uznať, že v tmavom obleku s hustými svetlohnedými vlasmi odhrnutými z čela vyzerá ako vždy fakt dobre.

„Muselo to byť hrozné,“ ozval sa. Vo vlasoch cítila jeho teplý dych.

„Bolo,“ odvetila a objala ho okolo pása.

Cestoviny zjedli v pokoji. Nikto ani raz nespomenul Sarah Shadlockovú, Strikea či Jacqua Burgera. Z Robin už vyprchala ranná zúrivosť a s ňou aj úmysel prinútiť Matthewa uznať, že nie ona, ale Sarah vyjadrila obdiv kučeravým vlasom. A keď Matthew ospravedlňujúcim tónom povedal, že po večeri musí ešte niečo dorobiť, mala pocit, že sa dočkala odmeny za zrelosť a zhovievavosť.

„V pohode,“ odvetila. „Aj tak som si chcela ísť ľahnúť skôr.“

Do postele si vzala nízkotučnú horúcu čokoládu a výtlačok časopisu Grazia, no nevedela sa sústrediť. Po desiatich minútach vstala, šla si po notebook, vrátila sa s ním do postele a vygooglila Jeffa Whittakera.

Článok na Wikipédii už čítala, keď raz s pocitom viny skúmala Strikeovu minulosť, no teraz si ho prečítala pozornejšie.

Článok sa začínal známymi upozorneniami:

Tento článok obsahuje viacero sporných bodov.

Tomuto článku chýbajú odkazy na zdroje.

Tento článok môže obsahovať vlastný výskum.

Jeff Whittaker

Jeff Whittaker (* 1969) je hudobník, ktorý sa preslávil manželstvom s Ledou Strikeovou, supergroupie zo sedemdesiatych rokov. Whittaker bol v roku 1994 obvinený z jej vraždy.[1] Whittaker je vnukom diplomata sira Randolpha Whittakera, nositeľa Radu sv. Michala a sv. Juraja a Radu za vynikajúcu službu.

Detstvo

Whittakera vychovali starí rodičia. Jeho dospievajúca matka trpela schizofréniou.[chýba zdroj] Whittaker dodnes nevie, kto je jeho otcom. [chýba zdroj] Bol vylúčený z Gordonstounskej školy po tom, ako vytiahol nôž na učiteľa.[chýba zdroj] Tvrdí, že po vylúčení ho starý otec na tri dni zamkol do kôlne. Starý otec toto obvinenie popiera.[2] Whittaker utiekol z domu a istú časť dospievania prežil na ulici. Okrem toho tvrdí, že pracoval ako hrobár. [chýba zdroj]

Hudobná kariéra

Koncom osemdesiatych a začiatkom deväťdesiatych rokov Whittaker hral na gitare a písal texty pre viacero thrashmetalových kapiel vrátane Restorative Art, Devilheart a Necromantic.[3][4]

Osobný život

V roku 1991 sa Whittaker zoznámil s Ledou Strikeovou, bývalou priateľkou Jonnyho Rokebyho a Ricka Fantoniho. Strikeová v tom čase pracovala pre hudobné vydavateľstvo, ktoré zvažovalo spoluprácu s kapelou Necromantic.[chýba zdroj] V roku 1992 sa Whittaker a Strikeová zosobášili. V decembri toho istého roka jeho manželka porodila syna menom Switch LaVey Bloom Whittaker.[5] V roku 1993 Whittakera vyhodili z kapely Necromantic pre závislosť od drog.[chýba zdroj]

Keď Leda Whittakerová v roku 1994 zomrela na predávkovanie heroínom, Whittakera obvinili z jej vraždy. Spod obžaloby ho však oslobodili.[6][7][8][9]

V roku 1995 Whittakera opäť zatkli za útok a pokus o únos syna, ktorý bol v starostlivosti Whittakerových starých rodičov. Za útok na starého otca dostal podmienečný trest.[chýba zdroj]

V roku 1998 sa Whittaker vyhrážal kolegovi s nožom v ruke, za čo mu súd uložil trojmesačný trest odňatia slobody.[10][11]

V roku 2002 Whittakera odsúdili za to, že bránil zákonnému pochovaniu tela. Zistilo sa, že Karen Abrahamová, s ktorou v tom čase žil, zomrela na zlyhanie srdca, no Whittaker mesiac držal jej telo v spoločnom byte.[12][13][14]

V roku 2005 Whittakera odsúdili za to, že predával crack.[15]

Robin si tú stránku prečítala dvakrát. Dnes večer sa nevedela sústrediť. Mala pocit, že informácie sa len kĺžu po povrchu jej mysle a nedajú sa zachytiť. Časti Whittakerovho príbehu pútali pozornosť. Ich nezvyčajnosť bila do očí. Prečo by niekto mesiac ukrýval mŕtvolu? Vari sa Whittaker bál, že ho znova obvinia z vraždy? Alebo mal iný dôvod? Telá, končatiny, kusy mŕtveho mäsa… Odchlipla si z horúcej čokolády a vystrúhala grimasu. Chutila ako ochutený prach. Cítila sa pod tlakom: vo svadobných šatách by mala byť štíhla, a tak si už mesiac odopierala čokoládu v jej pravej podobe.

Odložila hrnček na nočný stolík, položila prsty na klávesnicu a vyhľadala obrázky pod heslom Jeff Whittaker súdny proces.

Na obrazovke sa zjavila matica fotografií, ktoré vznikli s osemročným časovým odstupom a zachytávali dvoch rôznych Whittakerov, ako vchádzajú do dvoch rôznych budov súdu a vychádzajú z nich.

Mladý Whittaker obvinený z manželkinej vraždy mal dredy zviazané do chvosta a v čiernom obleku s kravatou oplýval istým pochybným čarom. Bol taký vysoký, že videl ponad hlavy väčšiny fotografov, ktorí sa okolo neho zhromaždili. Mal výrazné lícne kosti, žltkastú pokožku a veľké oči posadené nezvyčajne ďaleko od seba – oči šialeného básnika závislého od ópia alebo kacírskeho kňaza.

Whittaker, ktorého obvinili z toho, že bráni pochovaniu inej ženy, už nevyzeral ako príťažlivý tulák. Bol mohutnejší, nakrátko ostrihaný a mal bradu. Nezmenili sa len jeho oči a aura bezočivej arogancie.

Robin sa pomaly posúvala čoraz nižšie na stránke. Pomedzi fotky človeka, ktorého v duchu nazývala „Strikeov Whittaker“, boli roztrúsené zábery iných Whittakerov, ktorí sa niekedy ocitli na súde. Nevinne pôsobiaci Afroameričan menom Jeff Whittaker dal na súd svojho suseda, ktorého pes sa mu opakovane vyšpinil na trávnik.

Prečo si jej šéf myslí, že tú nohu mu mohol poslať jeho nevlastný otec? (Robin pripadalo zvláštne takto uvažovať o Whittakerovi, ktorý bol od Strikea iba o päť rokov starší.) Ktovie, kedy Strike naposledy videl muža, ktorý mu podľa neho zavraždil matku. O svojom šéfovi nevedela toľko vecí! Nerád rozprával o svojej minulosti.

Robin sa opäť dotkla klávesov a naťukala Eric Bloom.

Pri pohľade na fotky rockera zo sedemdesiatych rokov, oblečeného v koži, jej ako prvé zišlo na um, že má presne také vlasy ako Strike: husté, tmavé a kučeravé. Znova si spomenula na Jacqua Burgera a Sarah Shadlockovú, čo jej veru na nálade nepridalo. Rozhodla sa zamerať na zvyšných dvoch mužov, ktorých Strike spomenul ako možných podozrivých, ale nevedela si vybaviť ich mená. Nejaký Donald? A muž so zvláštnym priezviskom, ktoré sa začínalo na B… Zvyčajne mala vynikajúcu pamäť. Šéf ju za to často chválil. Prečo si nevie spomenúť?

Na druhej strane, zavážilo by, keby si spomenula? Ak chcete nájsť dvoch mužov, ktorí môžu byť kdekoľvek, s notebookom veľa nedokážete. Robin pracovala v detektívnej kancelárii už dosť dlho a dobre vedela, že tí, čo používajú pseudonymy, žijú na ulici, uprednostňujú squaty, prenajímajú si byty a nenahlasujú svoje meno do zoznamov voličov, poľahky prepadnú cez riedke sito telefónnych zoznamov.

Na niekoľko minút sa zahĺbila do úvah. Napokon s pocitom, že zrádza svojho šéfa, napísala do vyhľadávacieho okienka Leda Strikeová a potom s ešte väčším pocitom viny dopísala nahá.

Bola to čiernobiela fotografia. Mladá Leda pózovala s rukami nad hlavou a dlhé tmavé vlasy jej padali na prsia. Aj v zmenšenej verzii bolo nad trojuholníkom tmavých chĺpkov vidieť oblúkovitý nápis vytetovaný ozdobným písmom. Robin trocha prižmúrila oči, akoby mohla zľahčiť svoje konanie, ak záber uvidí trocha rozmazaný, a otvorila ho v normálnej veľkosti. Dúfala, že ho nebude musieť priblížiť, a ani nemusela. Slová Mistress of boli zreteľne čitateľné.

Z kúpeľne k nej doľahlo hučanie ventilátora. Strhla sa, akoby mala zlé svedomie, a zatvorila stránku, ktorú si prezerala. Matthew si v poslednom čase zvykol požičiavať jej notebook a pred niekoľkými týždňami ho prichytila, ako číta maily, ktoré poslala Strikeovi. Mala to na pamäti, keď znova spustila prehliadač, vymazala históriu prehliadania, otvorila nastavenia a po chvíľke úvah si zmenila heslo na NebojSaSmrtky. To ho zastaví.

Keď vykĺzla z postele a šla vyliať horúcu čokoládu do drezu, zišlo jej na um, že sa ani neunúvala vyhľadať podrobnosti o Terenceovi Hrobárovi Malleym. Samozrejme, polícia má oveľa väčšiu šancu nájsť londýnskeho gangstra ako ona a Strike.

To je fuk, pomyslela si ospalo, keď sa vracala do spálne. Aj tak to nebol Malley.

7

Good To Feel Hungry
Je fajn mať hlad

Pravdaže, keby mal zdravý rozum, s ktorým sa narodil… To bola obľúbená fráza jeho matky, tej odpornej suky. (Nemáš ani zdravý rozum, s ktorým si sa narodil, ty sprostý malý bastard?) Keby mal zdravý rozum, s ktorým sa narodil, nesledoval by Sekretárku iba deň po tom, ako jej odovzdal nohu. Ibaže bolo náročné odolať pokušeniu, keď nevedel, kedy bude mať nabudúce príležitosť. Nutkanie sledovať ju sa ho zmocnilo v noci. Chcel vedieť, ako vyzerá po tom, čo otvorila jeho darček.

Od zajtra bude jeho sloboda výrazne oklieštená, lebo To sa vráti domov, a keď je To doma, vždy sa dožaduje pozornosti. Bolo dôležité, aby bolo To šťastné, a nielen preto, lebo To zarábalo peniaze. To bolo hlúpe, škaredé a vďačné za náklonnosť, a pritom si ani nevšimlo, že ho vydržiava.

Len čo v to ráno vyprevadil To do práce, náhlivo odišiel z domu. Sekretárku šiel čakať na jej stanicu metra. Ukázalo sa, že to bolo múdre rozhodnutie, lebo vôbec nešla do kancelárie. Predpokladal, že príchod nohy naruší jej rutinu, a mal pravdu. Takmer vždy mal pravdu.

Vedel sledovať ľudí. Dnes bol istý čas v pletenej čiapke, potom zasa s holou hlavou, v slnečných okuliaroch, ale aj bez nich. Vyzliekol sa do trička, potom si navliekol bundu a napokon ju prevrátil naruby.

Sekretárkina hodnota (ak ju zastihne osamote, bude oveľa vyššia ako hodnota ktorejkoľvek inej ženy) spočívala v tom, čo prostredníctvom nej vykoná Strikeovi. Snaha pomstiť sa mu – brutálne a navždy – v ňom rástla dovtedy, kým sa nestala ústrednou túžbou jeho života. Vždy bol taký. Keď mu niekto skrížil cestu, zapamätal si ho a v istej chvíli, keď sa mu naskytla príležitosť, hoci to občas trvalo celé roky, daný človek dostal, čo si zaslúžil. Cormoran Strike mu ublížil väčšmi ako ktorákoľvek iná ľudská bytosť a spravodlivo za to zaplatí.

Strike sa mu na niekoľko rokov stratil z dohľadu, no potom sa ten hajzel zjavil v prívale publicity ako ospevovaný hrdina. Taký status chcel predsa odjakživa dosiahnuť on. Túžil po ňom. Zadúšal sa oslavnými článkami o tom smradovi s pocitom, akoby pil kyselinu, no predsa hltal všetko, čo mu prišlo pod ruku. Ak chcete niekomu čo najväčšmi ublížiť, musíte ho dobre poznať, a on mal v úmysle spôsobiť Cormoranovi Strikeovi toľko útrap, koľko bolo – nie v ľudských silách, lebo vedel, že sám je viac ako človek, ale v nadľudských silách. Neskončí sa to bodnutím nožom medzi rebrá niekde v tme. Nie, Strikeov trest bude pomalší, zvláštnejší, desivejší, zložitejší a totálne zničujúci.

Nikto sa nikdy nedozvie, že to bol on. Prečo by ho mali odhaliť? Doteraz sa vyhol odhaleniu už trikrát: tri mŕtve ženy a nikto netušil, kto ich má na svedomí. Práve vďaka tomu dokázal čítať dnešné Metro bez najmenšieho náznaku strachu. Hysterické správy o odrezanej nohe v ňom vyvolávali len hrdosť a uspokojenie. Užíval si závan zmäteného strachu citeľný v každom článku – nechápavý bľakot stáda oviec, ktoré zacítili vlka.

K šťastiu mu chýbalo už len to, aby Sekretárka vykročila po nejakej opustenej ulici… No Londýn sa celý deň hemžil ľuďmi, a tak ju teraz frustrovaný a ostražitý pozoroval, potĺkajúc sa po okolí London School of Economics.

Aj ona niekoho sledovala. Bolo ľahké zistiť koho. Daná osoba mala platinový príčesok a popoludní zaviedla Sekretárku naspäť na Tottenham Court Road.

Sekretárka zmizla v krčme oproti striptízovému klubu, do ktorého vošla tá svetlovlasá. Uvažoval, či nemá ísť za ňou, no dnes mu pripadala nebezpečne obozretná, a tak vošiel do lacnej presklenej japonskej reštaurácie oproti krčme, sadol si k stolu pri okne a čakal, kým sa vynorí.

Raz to príde, povedal si a cez okuliare sledoval rušnú cestu. Raz ju dostane. Tú predstavu si musí uchovať v mysli, lebo dnes večer ho čaká návrat domov k polovičatému životu plnému lží, vďaka ktorému môže jeho ozajstné ja tajne žiť a dýchať.

Zamastené a zaprášené londýnske okno odrážalo jeho prázdny výraz zbavený nánosu kultivovanosti, vďaka ktorému dokázal obalamutiť ženy, čo padli za obeť jeho čaru a nožom. Na povrch vyplával tvor, ktorý žil v ňom, tvor, ktorý nechcel nič iné, len dokázať svoju nadradenosť.

8

I seem to see a rose,

I reach out, then it goes.

Blue Öyster Cult, ‘Lonely Teardrops’

Zdá sa mi, že vidím ružu,

vystriem ruku a je preč.

Blue Öyster Cult: Osamelé slzy

Strike to čakal, odkedy sa správa o odrezanej nohe dostala do médií, a v utorok skoro ráno sa aj dočkal. Ozval sa mu starý známy Dominic Culpepper z News of the World v štádiu pokročilého hnevu. Novinár odmietal pripustiť, že detektív mohol mať rozumný dôvod, prečo ho nekontaktoval okamžite po prijatí zásielky s odseknutou nohou, a Strike celú situáciu ešte zhoršil, keď odmietol novinárovu ponuku informovať ho o najnovšom vývoji prípadu výmenou za slušnú odmenu. Culpepper mu v minulosti občas dohodil nejakú prácičku, no keď s ním detektív dotelefonoval, nadobudol pocit, že tento zdroj príjmu odteraz vyschne. Novinár nebol spokojný.

Robin sa ozval až popoludní. Mal so sebou ruksak a volal jej z preplneného vlaku Heathrow Express.

„Kde si?“ opýtal sa jej.

„V krčme oproti Spearmint Rhino,“ odvetila. „Volá sa The Court. Kde si ty?“

„Vraciam sa z letiska. Šibnutý tatko nasadol do lietadla. Vďakabohu.“

Šibnutý tatko bol bohatý medzinárodný bankár, ktorého Strike sledoval na žiadosť jeho manželky. Dvojica proti sebe tvrdo bojovala o zverenie synov do svojej starostlivosti. Manželov odchod do Chicaga znamenal, že Strike bude mať niekoľko nocí pokoj od sledovania tatka, ktorý o štvrtej v noci sedával v aute pred manželkiným domom v okuliaroch s nočným videním a zízal svojim deťom do okna.

„Prídem za tebou,“ navrhol Strike. „Zostaň, kde si – teda ak si Platinová niekoho nenabalí.“

Platinová bola ruská študentka ekonómie a zároveň striptízová tanečnica. Ich klientom bol jej frajer, ktorý si ich už druhý raz najal na sledovanie svetlovlasej priateľky. Strike a Robin ho prezývali Paroháč, lebo bol zjavne posadnutý zisťovaním, kde a ako ho jeho milenky podvádzajú. Robin sa zdal desivý, no zároveň ho ľutovala. S Platinovou sa zoznámil v klube, ktorý práve teraz sledovala. Spolu so šéfom dostali za úlohu zistiť, či tanečnica nevenuje svoju priazeň aj iným mužom okrem samotného Paroháča.

Čudné bolo – hoci tomu Paroháč možno nebude chcieť uveriť alebo sa mu to nebude páčiť –, že tentoraz si našiel netypicky monogamnú priateľku. Po niekoľkých týždňoch sledovania Robin zistila, že dievčina je veľmi samotárska, zvyčajne obeduje len v spoločnosti kníh a iba zriedka komunikuje s kolegyňami.

„V tom klube zjavne pracuje len preto, aby si zarobila na školné,“ povedala pohoršená Robin Strikeovi po týždni sledovania. „Ak Paroháč nechce, aby ju očumovali iní muži, prečo jej finančne nepomôže?“

„Najviac ho na nej priťahuje, že tancuje pre iných mužov,“ odvetil trpezlivo Strike. „Prekvapuje ma, že mu trvalo tak dlho, kým si našiel niekoho, ako je ona. Spĺňa všetky jeho kritériá.“

Len čo si ich Paroháč najal, Strike zavítal do striptízového klubu a získal do služieb tmavovlásku so smutným pohľadom, ktorá sa zrejme v skutočnosti nevolala Raven. Mala sa hlásiť raz za deň, zhrnúť, čo robí Platinová, a okamžite ich informovať, ak si všimne, že Ruska niekomu dáva svoje číslo alebo mu venuje prílišnú pozornosť. Klubové pravidlá zakazovali dotýkanie aj ponúkanie sexuálnych služieb, no Paroháč bol naďalej presvedčený („Úbohý chudák,“ vyjadril sa Strike), že je len jedným z mnohých mužov, ktorí ju pozývajú na večeru a delia sa s ňou o posteľ.

„Aj tak nechápem, prečo musíme sledovať ten klub,“ vzdychla si Robin do telefónu. Nevravela to prvý raz. „Hovory od Raven by sme mohli prijímať kdekoľvek.“

„Veď vieš prečo,“ povedal Strike, ktorý sa pripravoval vystúpiť. „Vyžíva sa v tých fotkách.“

„Všetky zachytávajú len to, ako vchádza dnu alebo vychádza von.“

„Na tom nezáleží. Vzrušuje ho to. Okrem toho je presvedčený, že skôr či neskôr opustí klub ruka v ruke s nejakým ruským oligarchom.“

„Nemáš z toho všetkého občas pocit, že si nečistý?“

„Riziko povolania,“ prehodil bezstarostne Strike. „Uvidíme sa o chvíľu.“

Strike sa po príchode tváril podráždene.

„Prišli sme o Radforda,“ vyhlásil a zhodil ruksak k stolu pri vysokom okne, kde sedela. „Práve mi volal.“

„To hádam nie!“

„Ale áno. Podľa neho možno vzbudíš záujem novinárov, takže teraz nie si vhodná na to, aby ťa nasadil do svojej firmy.“

„Blbé,“ zahundrala Robin. „Čo sa uškŕňaš?“

„Boli to dobré kšefty!“ vyhŕkla.

„Čo Platinová? Raven sa už ozvala?“