Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání se společností Amazon Publishing,
www.apub.com, ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

The Witch of Tin Mountain

Copyright © Paulette Kennedy, 2023

Translation © Naďa Funioková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-348-1

ISBN mobi: 978-80-7689-349-8

Varování

Ačkoli je potenciálně znepokojivý obsah povětšinou zmiňován jen okrajově a není vylíčen explicitně, obsahuje tento román i pasáže o zanedbávání a sexuálním i fyzickém zneužívání dětí. Dále zde můžete narazit na sexuální napadení, sporně konsenzuální sexuální styk, sebepoškozování/sebevraždu, závislost, alkoholismus, smrt a umírání, rasismus, homofobii, vraždu, pokus o vraždu, požár/žhářství, potrat, adopci a porod.

Paulovi… který uměl vyprávět zatraceně dobré příběhy.

Kdekoli je prolita krev čarodějnice, ulpí na půdě kletba…

Prolog

Anneliese

Valpuržina noc 1831

Pro ni už je příliš pozdě. Ví to, a tak spěšně naškrábe na pergamen posledních pár řádek. Zvenčí se ozve výkřik následovaný vytrvalým burácením mužských hlasů. Její syn přestane vytáčet na podlaze káču a vzhlédne k ní, hnědé oči vykulené strachem.

Žena zaklapne knihu a vezme chlapečka za ruku. „Pojď, Liebling.“

Odvede ho k truhle v nohách postele – k truhle, kterou z pevného cedrového dřeva vlastnoručně vyřezal a stloukl její otec a kterou ona za pomoci ochranných kouzel střežila pro přesně takovouto chvíli. Zvedne chlapce, uloží ho do truhly a vtiskne mu knihu do rukou. Hoch si ji přivine k hrudi. „Tohle musíš dobře opatrovat, Jakobe. Jednou to předáš jí.“

Oknem prolétne kámen, zvlněné sklo se roztříští na kusy. Otvorem s ostrými okraji dovnitř proniká vítr přinášející sladkou vůni šeříku a ostřejší pach hořících lojových svíček. Blikotající světlo se odráží od zdí srubu. Chlapec zakňourá a natáhne ručičky k mámě. Ta se na něj usměje, přitiskne mu rty na čelo a ještě naposledy zaboří obličej do jeho hebkých tmavých vlásků.

Poté zaklapne víko, narovná se, vykročí ke dveřím a se vzdorovitým úsměvem ve tváři je otevře. Černě oděný muž jí úsměv neoplatí. Popadne ji za zápěstí a vyvleče ven do noci, kde ji čeká smrt.

Chlapec zůstane ukrytý v dědově truhle. A kniha uchovává vzpomínky.

Jedna

Gracelynn

1931

Čtvrtky jsou dny, kdy chodím do města, a také dny, kterých se upřímně děsím. Pohledy lidí se nade mnou rojí jako mouchy nad mokrým psem, jejich zlá slova mi bzučí kolem hlavy jako sršni. Ani pořádně nepočkají, až projdu kolem, a už si odplivují. Babička říká, ať je ignoruju – zdejší obyvatelé mají své pověry a nemá smysl, abych si s nimi dělala starosti. Jenže já už se dostatečně poučila, abych věděla, že nemůžete příliš důvěřovat lidem, kteří k vám ve čtvrtek dychtivě natahují ruce, ale v neděli ráno s vámi ani nepromluví.

Nebýt babičky, už bych dala Cínové Hoře i jejím obyvatelům, kteří by mě, kdyby se jim naskytla šance, s chutí srazili na kolena, dávno vale.

Kráčím po opilecky se svažujícím úbočí hory a do bot z Armády spásy mi dírami prosakuje bláto. Nízko u boku se mi pohupuje těžká brašna na bylinky. Uvnitř je celá libra čerstvě nasbíraných smržů a lahev se šroubovacím víčkem plná husté zelené tekutiny, která znovu rozpohybuje střeva starého Billa Bledsoea a zaplatí nám dost jídla na celý týden – tedy pokud bude staroch ve štědré náladě. Nikdy si za své léky neúčtujeme konkrétní odměnu, bereme jakékoli platby podle toho, co si dotyční mohou dovolit. Občas jsou to peníze. Jindy pouhá plechovka fazolí nebo kondenzovaného mléka.

Na kraji města mi do nosu pronikne závan sladkého pachu pilin lehce načichlého spáleninou. Northrupova pila se nachází na konci Hlavní ulice, na stejném místě, kde stojí posledních padesát let. Zpracování dřeva a práce v zemědělství jsou asi tak jediná zaměstnání, která v tomto kraji člověk sežene. A pokud se nehodlá věnovat žádné z těchto profesí? V takovém případě nejspíš nemá moc smysl se tady zdržovat.

„No podívejme. Jestlipak to není slečna Dohertyová s nosánkem nahoru.“ Hluboký hlas následuje oblak modrého tabákového kouře a ze stínů vedle budovy pily se pomalu vynoří vyčouhlá postava. Po poďobaném úzkém obličeji, na němž se jeho dvacet let příliš nepodepsalo, se pozvolna šíří úsměv. Harlan Northrup. Trable na obzoru, a dost nepříjemné.

Ignoruju ho a pokračuju v chůzi. Pustí se za mnou, půda úpí pod jeho těžkýma nohama. „Kampak máme namířeno, Gracie? To jseš tak nafrněná, že si ani neuděláš čas, aby ses zastavila a prohodila se mnou pár slov?“

Obrátím se k němu čelem. „Jdi si po svých, Harlane. Musím něco doručit.“

„Opravdu?“

„Myslím to vážně. Nemám náladu tu s tebou tlachat o hloupostech.“ Napřímím se, založím ruce na hrudi a přes okraj své šály se na něj zamračím.

„Jenom klid. Nemyslel jsem to ve zlým.“ Odhodí cigaretový špaček do kanálu a rozkročí se, aby mi zatarasil cestu. Staříci, kteří do té chvíle klábosili na verandě místního obchodu, ztichnou. Jejich pohledy kloužou těsně kolem nás jako vážky prohánějící se nad hladinou rybníka. „Jenom jsem s tebou chtěl pokecat. Zblízka si prohlídnout tvoje hezounký vlasy.“ Přistoupí blíž a natáhne se k šále, která mi zakrývá copy. Ucuknu před ním a on se zakření, přičemž odhalí křivé, zažloutlé zuby.

Kdesi ve spodní části mé páteře se v tu chvíli probudí řezavý, pronikavě palčivý pocit. Stejný ohnivý žár, jaký mne pronásleduje ve snech. Nevím přesně, odkud se bere, ale pokaždé si v takovou chvíli připadám jako maličký ploskolebec, čerstvě vylíhlý, přesto již smrtící. Vzduch přede mnou se začne zachvívat a mě zaštípe v očích. Zatnu pěsti. „Uhni mi z cesty.“

Harlanovy šilhavé oči se rozšíří a on o krok ustoupí. Já popojdu kupředu. A tehdy se rozesměje. Zní to ale úplně jinak, než když se směje nějakému žertu. Tenhle smích je nervózní. Vysloveně cítím jeho strach, který chutná na jazyku kysele jako angrešt.

„No tak teda dobře, Gracie,“ prohlásí a zdvihne ruce do vzduchu. „Někdy jindy.“

Zavrtím hlavou a zapřu se nohama pevně do země. „Ne, Harlane. Žádné někdy jindy. Nikdy.“

„Čarodějnice.“ Rozkopne botou prach na silnici, ještě si odplivne, otočí se na patě a vrátí se do budovy pily. Když konečně zmizí, rozechvěle si vydechnu. Vyhrála jsem. Protentokrát. Jenže Harlan Northrup není jediný člověk v Cínové Hoře, před kterým si musím hlídat záda. Už od chvíle, kdy jsem sem přišla, to mi bylo čtrnáct, se ke mně lidé chovali jinak. Začalo to hned první den, kdy jsem dorazila do školy čerstvě vydrhnutá louhovým mýdlem, se světlými copy pevně utaženými babiččinými prsty a očima slzícíma zimou. Sotva jsem vystoupila ze školního autobusu Toma Kellogga, uklouzla jsem na náledí a rozplácla se na zádech, přičemž se mi vyhrnula sukně a odhalila nohavice kalhotek. Jen jediná dívka mi přišla na pomoc, zatímco se ostatní smáli. Abigail Cashová. Ať už jsem se později jakkoli usilovně snažila najít si kamarády a zapadnout, pouze Abby se ke mně chovala, jako bych sem patřila. Největší bolest mi ale způsobil den, kdy Clyde Millsap prohlásil, že jsem zabila svoji mámu… a protože nebyl zas tak daleko od pravdy, zařízla se mi jeho slova do těla jako ostré kamínky v botě. Napřáhla jsem pěst a praštila ho takovou silou, že má ještě dneska nos nakřivo. Tím pro mě škola skončila.

Výuka, které se mi dostávalo od babičky, byla stejně daleko lepší.

S hlavou sklopenou pospíchám ulicí, zastavím se teprve ve chvíli, kdy dorazím k velké budově na rohu. Je to dřevěný dvoupatrový dům s odlupujícím se barevným nátěrem, vyšperkovaný vyřezávaným lemováním připomínajícím perníkovou chaloupku a vitrážovými skly – důkaz toho, že starý Bill Bledsoe býval svého času nejbohatším mužem ve městě, dokud ho o tuto čestnou pozici nepřipravili Northrupovi. Nadzvednu brašnu, ve které to zašplouchá, a vystoupám po schodech lemovaných ozdobným dřevěným zábradlím, z něhož trčí třísky.

Bledsoeova služka Calvina otevře dveře dřív, než vůbec stihnu zaklepat. „Poďte dál, slečno Gracelynn. Pan Bledsoe už na vás čeká.“

Překročím práh a náhlá změna světla mě přinutí zamžourat. Calvininy tmavé oči nervózně těkají ode mne ke schodišti. „Má hrozitánský bolesti. Zkoušela sem ricinovej olej, jak ste říkala, jeho střevama to ale ani nehejblo.“

„Takže už je má zase totálně ucpané, co?“

Z horního poschodí k nám dolehne hlasité zasténání. „Krucinál, Calvino! Přiveď tu holku sem!“

No nazdar. Starý Bledsoe je v obzvláštním rozmaru.

Calvina mě odvede po schodech do pokoje zahaleného šarlatovým hedvábím. Vybledlé růžové tapety se v koutech odchlipují a kroutí. Pan Bledsoe leží s podepřenou hlavou a zády na posteli o šíři železničního vagonu a po zvrásněném obličeji mu v pramíncích stéká pot. Najednou pevně semkne víčka a překulí se na bok, protože ho právě přepadla další křeč. „Smilování, Ježíši, já umírám,“ zakňourá.

Přejdu pokojem k jeho posteli, přidřepnu vedle ní, odmotám si šálu z vlasů a pevně se mu zadívám do očí. „Teď mě poslouchejte, pane. Neumíráte. Jenom se potřebujete pořádně vykadit.“

„To bolí! Prokristapána, to je bolest!“

Znovu se překulí, prsty pevně zaťaté do pyžama. A sakra. Babička mi kdysi vyprávěla, že má pan Bledsoe za sebou tragickou minulost, že proto je, jaký je, já ale vidím jen zatrpklého starého muže s přebytkem peněz a času. Prohrábnu brašnu a vyndám z ní sklenici s odvarem z listí kapradiny. „Vypijte toho, kolik zvládnete. Chuť to má nedobrou, ale rozproudí vám střeva.“

Calvina ke mně natáhne ruce s čajovým šálkem, a když ho naplním zelenou tekutinou, podá ho panu Bledsoeovi. Maličko usrkne a zašklebí se jako ďas. V tu chvíli mu vnitřnosti sevře další křeč a on začne mlátit rukama kolem sebe a chrlit nekonečný proud ohavných kleteb. Křehký šálek málem vylétne Calvině z ruky. Našpulí rty a potřese hlavou.

Pokud jsem se za ta léta, kdy pomáhám babičce rodit děti a vyrábět léky, vůbec něco naučila, pak to, že ženy jsou nesrovnatelně houževnatější než příslušníci mužského rodu, a taky daleko příjemnější pacienti.

„Podívejte, pane Bledsoe,“ prohlásím, „pokud to nevypijete, budete muset jít za doktorem Gallagherem. Ten vám naordinuje takovou věc, které se říká klystýr. To znamená, že vám do zadku vrazí gumovou hadici.“ Vykulí oči ještě víc. „Nepředpokládám, že byste stál o tuhle proceduru nebo o účet, který k ní patří, takže bych to na vašem místě radši vypila.“

Vystrčí spodní ret jako vzdorovité dítě, když mu však Calvina podá šálek, tentokrát ho vypije až do dna. Po pár minutách se zpod peřiny ozve zaburácení a místností se rozlije puch, který překonává i den starou nafouklou mršinu jelena.

A pak začne starý Bledsoe opravdu skučet.

„Jen klid, ty křeče přece znamenají, že to zabírá! Pojď, Calvino, pomůžu ti ho dostat na záchod. Jinak bys ta prostěradla prala týden.“

Když uložíme pana Bledsoea zpátky do postele, vtiskne mi Calvina do dlaně stříbrný dolar a vyprovodí mě na ulici. „Už ste slyšela o tom kazateli, co přijede zejtra večer do města?“

„O tom mi nikdo nic neříkal.“

Calvina sáhne do kapsy zástěry, vyndá odtamtud složený list papíru a uhladí ho dlouhými hnědými prsty. Vezmu si ho od ní a přelétnu pohledem záhlaví vyvedené tučným písmem:

Reverend Josiah Bellflower

Divy a zázraky

Jste nemocní? Trpíte tělesnými neduhy či slabostí ducha?

Reverend Bellflower vám jménem Našeho Pána přináší poselství zdraví a prosperity.

Pod tím poněkud cirkusáckým textem je datum, 1. května, a fotografie vysokého muže s delšími vlasy a ostře řezanými rysy tváře, který tiskne jednu ruku na čelo ženy klečící před ním a druhou zdvíhá k nebesům. Pohrdlivě ohrnu nos a vrátím papír Calvině. „Mně to připadá jako kupa dryáčnických žvástů.“

„Stejně tam mámu asi vezmu. Pořád ji děsně bolí ta kyčel.“

V mém nitru se vzedme uražená hrdost. „Koupe ji v epsomské soli a užívá tu vrbovou kůru, co jí předepsala babička?“

Calvina se zadívá kamsi nad mé rameno a přikývne. „Poslouchá rady vaší babičky na slovo, ale nic se nezměnilo. A doktora si dovolit nemůžem.“

Ukážu na okno pokoje, za nímž leží na posteli větší než naše kuchyň, na prachových polštářích a saténových prostěradlech pan Bledsoe. „Vy nemůžete, ale on ano. Nezlob se na mě, Calvino, ale určitě si od toho starocha hodně zkusíš.“

Zavrtí hlavou. „O většinu peněz přišel, když padla burza, stejně jako většina lidí z města. Sem vděčná, že mám vůbec ještě práci. Pan Bledsoe je potrhlej, to jo, ale aspoň mám co jíst – a máma taky.“

Má pravdu. V těchhle časech je jakákoli práce lepší než žádná práce.

Slunce už se mezitím schovalo za širokou jehlanovitou střechou velkého, opuštěně působícího domu pana Bledsoea. Zbývá mi zhruba hodina na nákup, pak v obchodě zavírají. Pokud si pospíším, budu mít tak akorát čas zaskočit za Abby, než se teta Val a její děti vrátí z pole s žaludky toužebně se dožadujícími večeře. Chytím Calvinu za ruku. „O mámu se neboj. Babička něco vymyslí. Jako vždycky.“

Abby dřív uslyším, než uvidím.

„Sakra, Hortenzie! Tak přece pojď!“

Zpoza úbočí kopce zaznívá nazlobené bučení. Hortenzie je kráva. Vrtošivá, na mléko skoupá guernseyka, kterou Abby vychovala od telete. Kdyby říkala paní mně, už dávno by skončila v hrnci.

V chůzi si rozpletu copy a nechám vlnité vlasy volně splývat po zádech. Mám na sobě své nejlepší šaty – ty, co jsem si ušila přede dvěma lety z látky se vzorem sedmikrásek z Woolworthu ve Fayetteville. Pokaždé, když jdu za Abby, snažím se vypadat co nejlíp.

Vyšplhám na kopec a potají odtamtud sleduju, jak tahá za provaz připevněný k Hortenziině ohlávce. Abby má na sobě pracovní montérky, zalátaný denim napínají její křivky.

„Pokud chvilku počkáš, dojdu pro Morrisovu pušku,“ zavolám na ni. „Dáme si k večeři steak.“

Abby se otočí. Odlesky zapadajícího slunce se zachytávají na jejích tmavých vlnitých vlasech. Rty se jí roztáhnou v úsměvu. A sakra. Ten úsměv. „Gracelynn Dohertyová, přestaň tam krucinál okounět a pojď mi pomoct.“

Sundám brašnu z ramene a pověsím ji na sloupek plotu. Uleví se mi, když se zbavím té tíhy. V krámu bylo dneska plno zboží. Za výdělek z prodeje smržů jsem nakoupila solené vepřové a celé tři libry navy fazolí. Dokonce zbylo i půl bochníku laciného žitného chleba z každotýdenní várky.

Vlezu za Abby do ohrady a chopím se Hortenziiny kožené ohlávky. Kráva mi vyfoukne do obličeje oblak horkého vzduchu a zakoulí očima. „Tak poslouchej, ty pitomá stará jalovice, teď půjdeš do stodoly a uložíš se na noc. Rozumělas?“ Pořádně ohlávkou zatřesu a Hortenzie neochotně vykročí kupředu. Máchá ocasem jako potřeštěná kočka, nicméně přejde do pravidelné chůze, kostnaté boky se jí pohupují ze strany na stranu. Odtáhneme ji do stáje, kde okamžitě skloní hlavu a začne přežvykovat seno.

„Je ještě protivnější než obvykle. Už nedává skoro žádné mlíko,“ poznamená Abby.

„Takhle se zvířata chovají, když cítí, že je něco ve vzduchu.“

„Změna počasí?“

Přikývnu. „Možná.“

Abby mě přejede dlouhým, pozorným pohledem. „Ty ses ale vyfikla. Bylas dneska ve městě?“

„Jo. Bledsoe měl střevní potíže.“

„Už zas?“

„Odmítá jíst sušené švestky, pitomec. Jeho střeva byly neprostupnější než zdi okresního vězení.“

„Aspoň slušně platí, ne?“ Abby potřese hlavou. „Pojďme do věže. Mám cigarety. Pallmallky. A taky čokoládu.“ Do jejího úsměvu se vkrade stopa rošťáctví, až mě to vevnitř celou rozehřeje.

„No teda, Abby! Hotové bohatství. Tys vykradla banku?“

„Ne, ale tu a tam si odložím pár centů, abych si mohla dopřát, však to můžeš dělat taky.“

Přejdeme pastvinu za stájí, kde pokyvuje hlavičkami kerblík, a pokračujeme až na vrchol kopce, do úzkého a dlouhého stínu majáku, jenž se táhne po trávě. Maják je přinejmenším třicet metrů vysoký a postavený z bíle omítnutého kamene, který Abbyin prapradědeček Hiram Cash vytěžil přímo z tohoto kopce. Špičatý vrcholek korunují měděné střešní tašky. Vysoká okna pomrkávající v zapadajícím slunci zrcadlí oblaka a purpurově zbarvenou oblohu. Připomíná to výjev z pohádky – zcela nepatřičný v porovnání s dojmem prašného nuzného městečka, jímž působí zbytek Cínové Hory.

Když jsem se sem před pěti lety přistěhovala, připadalo mi zvláštní, že maják stojí uprostřed lesa, stovky mil od oceánu. Jenže ve zdejších kopcích vůbec nefungují kompasy. Střelka se jednoduše točí dokolečka. Vždycky jednou za čas sem přijíždějí skupinky studentů inženýrství z báňské školy, aby to prošetřili, před návratem do Rolly se ale jen škrábou na hlavě a mumlají něco o energetických liniích a magnetických polích. Dodneška nikdo skutečně neví, proč je hora taková, jaká je.

Nebýt majáku, lidi by se neustále ztráceli. A když se lidi v tomhle kraji ztratí, už nikdy se nevrátí stejní. Pokud se vůbec vrátí.

Když míjíme kamenný domek stojící u základny majáku, z jeho otevřeného okna se ozve vlhký, drásavý kašel.

„Jak se má táta?“ zeptám se.

„Už týden leží v posteli. Skoro vůbec nejí.“

„Vykašlává krev?“

„Ne. Aspoň zatím jsem žádnou neviděla.“

„Řeknu babičce. Možná sežene něco účinnějšího, než je bezový sirup.“

Po Abbyiných kulatých tvářích se mihne stín. „Na to nepomůže nic, Gracelynn.“

„Takhle nemluv.“

„Vzala jsem ho k doktorovi ve Springfieldu. Je to tuberkulóza.“

Po jazyku mi přejede nakyslá kovová pachuť. Máme sice s babičkou spousty léčivých přípravků, na tuberkulózu však žádný lék neexistuje. Abby popotáhne a odvrátí se, ještě předtím ale stihnu postřehnout, jak se jí v očích hromadí bolest. Odsune závoru na dveřích majáku a strčí do nich bokem. Dveře se drnčivě otevřou a cestou umetou čtvrtoblouk prachu. Uvnitř se vzhůru do temnoty zvedá točité schodiště.

„Vezmu lampu,“ řekne Abby chraplavě. „V zadní kapse mám zápalky, tak kdybys je mohla vyndat.“

Zajedu prsty do Abbyiny kapsy. Chvíli mi trvá, než krabičku sirek vylovím, a když ji konečně vytáhnu, cítím v obličeji horko z toho, jak důvěrným způsobem jsem se jí dotýkala. Podrží petrolejovou lampu ve stabilní poloze a počká, až ji zapálím. Se zajiskřením se mezi námi zvedne ostrý závan síry.

Stoupám za ní po točitém kamenném schodišti, jehož studené zdi se, jak se blížíme k vrcholku, postupně zužují. Na posledním schodu mi lampu předá, aby mohla oběma rukama otevřít padací dveře. Když dveře dopadnou na podlahu, ozve se zaskřípění pantů a rána. Do věže se nahrne světlo, které omývá schody do šeda. Když prolezeme otvorem, ocitneme se v osmiúhelníkové místnosti opatřené po všech stranách blyštícími se okny. Co její táta onemocněl, připadla povinnost rozsvěcet Starou svobodu a pečovat o ni Abby. Je na tenhle maják hrdá a je to na něm vidět. Každé ráno pečlivě leští okna i mosazné části lucerny, tak aby Stará svoboda zářila jasně a spolehlivě.

Vyleze po žebříku, který vede k  místu, kde je usazená lucerna. Hlava se mi točí už jen z toho, jak ji pozoruju, ačkoli jsem ji v minulosti viděla šplhat po tom rozviklaném žebříku nesčetněkrát. „Už zas na mě zíráš,“ rýpne si a přes rameno se na mě usměje. Ponoří prsty do kluzkého loje a pak jimi uhladí bavlněný knot, aby ho připravila na zapálení. „Podej mi tu konvici s petrolejem, co stojí u lávky. Nádržka je vyschlá.“

Opatrně vykročím po prknech lávky a snažím se nedívat z oken. Nikdy jsem Abby neprozradila, že se bojím výšek. Kdybych to udělala, možná už by mě sem nahoru nikdy nepozvala. Předstírat odvahu mi jde náramně dobře, pokud jsou pro mě něco nebo někdo dost důležití.

Zvednu kovovou konvici, přivinu si ji k břichu a v lehkém záklonu vyrazím nejistým krokem zpátky k Abby. Sehne se ze žebříku a vezme si ji ode mne. Když plní nádržku, zaštípe mě v nose pronikavý pach petroleje a zaslzí mi oči.

Po pár vteřinách se ozve ostré puk a knot se vznítí. Plameny v lucerně vystřelí do výšky a prosklenou místností se rozlije horko. Abby nastaví Fresnelovu čočku a zrcadla na otáčení a pak ze svého bidýlka zase sestoupí. Před pronikavým jasem odraženého paprsku si musím zastínit oči. Je to, jako bych se ocitla příliš blízko slunci.

„Jdi napřed, Gracie. Za momentík jsem u tebe.“

Otevřu prosklené dveře, které vedou na ochoz, a vyjdu ven. Prudký poryv větru mi zespoda nadzvedne sukni. Srdce se mi rozbuší rychlostí čmeláčího křídla a já se přitisknu k zaoblené zdi věže. Když se ke mně Abby připojí, společně přistoupíme k zábradlí a rozhlížíme se po krajině. Tady nahoře panuje naprostý klid. Taky je tu hezky. Hory se v dálce pomalu šikují jako purpuroví vojáci, zapadající slunce dodává jejich vrcholkům zlatavý nádech. Přestože je tato země mou součástí, toužím po zvucích oceánu, který jsem nikdy neviděla. Po místě, kde je práce a spousty boháčů, jejichž peníze dokáží pravidelně nakrmit hladový žaludek.

„Rozepnul se ti horní knoflíček,“ poznamená Abby. Sjedu pohledem k výstřihu, odkud sotva znatelně vykukuje okraj krajkové košilky. Kůži mám posetou pupínky. Jenže abych si mohla šaty zapnout, musela bych se napřed pustit zábradlí. Při té představě začnou stromy dole pode mnou kroužit.

Abby se na mě uličnicky usměje. „Tak jo, já to udělám.“ Natáhne ruce a provleče tenký perleťový knoflík dírkou. Její prsty se malinko zdrží na kůži nad límcem a já cítím, jak mi krev rozehřívá tváře. Naše oči se na vteřinku setkají a mě napadne vzít ji za ruku a zlíbat mozoly na její dlani. Ta chvíle však pomine a Abby zajede rukou do kapsy, odkud vyloví cigaretu.

Zapálí ji, posadí se na kraj ochozu a nohy spustí dolů. Pomalu se svezu na zem vedle ní, kolena přitisknu k hrudi a obejmu je rukama. Podá mi cigaretu. Krátce si potáhnu, ale vzápětí se zašklebím, protože mi hrdlo spálí horký kouř. Vrátím cigaretu Abby. „Radši bych si dala čokoládu.“

Abby vytáhne z lacláčů čtvercovou tabulku čokolády zabalenou v alobalu a podá mi ji. Na jazyku mi exploduje sladká chuť, která vytěsní hořkost nikotinu. Zavřu oči a slastně si povzdychnu. Je to báječné sedět tady s Abby a dopřávat si takový luxus. Málem bych dokázala zapomenout na všechnu tu nevděčnou práci, která na mě čeká doma. S nově nalezenou odvahou natáhnu nohy a spustím děravé boty přes okraj ochozu.

„Vypadáš, jako bys byla duchem někde daleko odsud, Gracie. Na co myslíš?“

„Ále, na nic důležitého.“ Nikdy jsem Abby neřekla o svém snu opustit Cínovou Horu. Příliš se bojím, že by nechtěla odejít se mnou, a na takovou eventualitu nejsem připravená. „Do města přijede nějaký kazatel. Tvrdí, že dokáže uzdravovat lidi.“

„Viděla jsem letáky.“ Abby našpulí rty, odvrátí hlavu a vyfoukne oblak modrošedého kouře. „Půjdeš se tam podívat?“

„Asi bych měla. Všelijací mastičkáři a dryáčníci pro nás představují problém. Nemůžeme si s babičkou dovolit přijít ani o jediného zákazníka.“

Abby mlaskne jazykem. „Tihle léčitelé jsou jednu chvíli tady a druhou pryč, Gracie. Konec léta je zase někam odvane. Tvoje babička zůstane. Lidi jí věří. A stejně tak začnou jednoho dne důvěřovat i tobě.“

Jednoho dne. Jednoho dne, jako by stát se porodní bábou v Cínové Hoře byla nějaká výhra. V duchu si představím ty dlouhé šedé roky, kdy prodávám léčivé přípravky a pomáhám rodit děti. Strach do mě bolestivě zaryje své drápy.

Abby típne dokouřenou cigaretu, předkloní se a zamžourá pod sebe. „Tuhle v noci se ztratil jeden chlap. Nějaký bankéř z Rogers. Vyrazil si do lesa, jenže jeho pes se najednou kvůli něčemu vylekal a zdrhnul. Chlap skončil v úžlabině a nemohl najít cestu zpátky na stezku. Nakonec zahlídnul maják a podařilo se mu vyškrábat na kopec. Prý v lese něco viděl. Snažili jsme se z něho vytáhnout podrobnější informace, ale on prostě jenom seděl u stolu, lil do sebe jeden hrnek vody za druhým a celý se klepal. Byl tak vynervovaný, že ho musel přijít vyzvednout šerif.“

Z Abbyina hlasu zachvívajícího se nejistotou se mi zježí chloupky na rukou. Paprsek majáku se nám přehoupne nad hlavami a nad vrcholky stromů zatančí kužel světla. Sleduju ho pohledem, pátrám po známkách pohybu. V Sutterově úžlabině panuje klid. Až příliš velký klid, jako by se ve stínech tam venku něco krčilo.

„Ty těm starým povídačkám věříš? O Sutterově duchovi a kletbě čarodějnice?“

Abby si zapálí další cigaretu a já nadskočím, když náhle vyšlehne plamínek. „Možná. Lidi v té úžlabině pořád vídají různé věci. Táta říká, že tam straší už bůhvíjak dávno – vyprávějí o tom dokonce i indiáni. Nechodí tam lovit ani sbírat plody.“

Nikdy jsem nevěnovala velkou pozornost starým lidem a jejich povídačkám, že je ta půda poznamenaná ohavnostmi, k nimž kdysi dávno v Sutterově úžlabině došlo. V poslední době ale mívám zvláštní sny – vize. Přichází s nimi pocit, jako by mě něco spalovalo. To samé jsem cítila i dneska odpoledne, když jsem se pustila do křížku s Harlanem – oheň uvězněný pod kůží, stejně skutečný jako vzpomínka, která však jako by patřila někomu jinému.

Vzpomínka na strach, vztek a bolest… strašlivou bolest.

Není to má bolest. Přesto ji cítím.

Dvě

Deirdre

1881

Deirdre povolila šněrovadla svého korzetu a pak sevřela stužku mezi zuby a zase je utáhla. Korzet už byl pomalu na vyhození – se skvrnami od potu a mezi kosticemi prošoupaný. Snad se najde dost peněz na nový, který by jí opravdu seděl, až se táta vrátí z Colorada domů, ale možná taky ne. Vzhledem k tomu, že střecha potřebovala čerstvou vrstvu šindelů, aby dovnitř nezatékalo, a jejich mula podkovy, hrál nový korzet v řádu věcí jen nepatrnou roli.

Deirdre si zapnula knoflíčky svých nejlepších mušelínových šatů, navlečených přes korzet, zasunula za horní okraj punčochy malou placatku žitné whiskey, kterou našla v tatínkově psacím stole, a ještě naposledy ohodnotila svůj vzhled pohledem do zrcadla nad skříňkou s umyvadlem. Pak sestoupila po žebříku z podkroví a vešla do kuchyně. Když matka zaslechla její kroky na podlaze ze širokých prken, zvedla hlavu od žehlení. „Takže domluveno, budeš doma do jedenácté, ano?“

„Nemůžu se zdržet trochu déle? Když se vrátím před půlnocí, přijdu o táborák.“

Máma nespokojeně zabručela. „No tak dobře. Ale ne že z tebe ucítím po návratu alkohol, jasné?“

„Na tancovačkách nepiju, mami,“ zalhala Deirdre. „Už jsem ti to přece říkala.“

„A dávej si pozor na toho mladého Cashe. Koukají z něho potíže. Lidi klevetí.“

„Jdu si jenom poslechnout hudbu.“

Matčino tmavé obočí se vyklenulo do oblouku. „Už jsi dospělá, Deirdre. I dívky mladší než ty mají nápadníky a vdávají se. Jenom měj na paměti, abys byla pod čepcem, než dovolíš nějakému –“

„Jistě, mami.“ Deirdre sklonila hlavu a vyrazila ke dveřím, aby byla venku dřív, než se matka stihne pořádně rozvášnit. Už jí bylo skoro devatenáct, a unavovalo ji, když s ní někdo mluvil jako s dítětem.

Jarem prosycený vzduch před domem sladce voněl po čtyřlístcích. Vysoko na obloze visel měsíc tenký jako šepot a zaobleným tvarem připomínající naběračku. Deirdre nadzvedla sukně a po zahradní cestičce se skoro rozběhla. Její srdce bylo s každým krokem o něco lehčí.

O něco níž po svahu si starý Bartholomew Ray už před dávnou dobou zabral nejrovnější kus půdy v okresu Boone County – úrodné půdy v ohybu říčky Ballard Creek, kde byla voda hluboká, půdy, která z něj i jeho rodiny učinila boháče. Na Rayových dvou stech padesáti akrech rostlo všechno – od vojtěšky, kostřavy a cukrové kukuřice až po broskve a ořechovec pekanový. Deirdre procházela mezi čerstvě zoranými lány a vdechovala těžkou vůni černozemě připravené k osevu. Na konci pěšinky jí vábivě kynula okrouhlá stodola, z jejíchž otevřených vrat se po zemi rozlévalo žluté světlo. Ven se řinul proud rozdováděné hudby. Někdo udával rytmus na bubínku z kozí kůže. Když se Deirdre propletla mezi zemědělskými dělníky, kteří u dveří pokuřovali dýmky, stodola přímo nadskakovala. Lidé se točili ruku v ruce při venkovském rejdováku, jejich nohy vydusávaly cestičky na senem vystlané podlaze. Smyčec starého Joshe šmejdil po strunách takovou rychlostí, až si byla Deirdre téměř jistá, že musí buď prasknout, nebo vzplanout.

Na opačném konci stodoly zahlédla Ingrid se dvěma Rayovými honáky, její plné tváře se vzdouvaly smíchem. Veselá Ing nikdy nestrádala nedostatkem mužské pozornosti, ačkoli měla obličej nevýraznější než šedivý listopadový den. Deirdre byla daleko hezčí, jenže se vyznačovala tím typem krásy, která v mužích probouzí současně nervozitu a zbabělost.

Leknutím nadskočila, když ji zezadu objaly dohněda opálené ruce. „Už tu na tebe čekám, Deirdre Jane. Co že ti to trvalo tak dlouho?“

Deirdre zaklonila hlavu a opřela si ji o Robbieho rameno. Byl cítit teplým senem a sluncem, vůní, která byla v ostrém rozporu s jeho vzhledem – hustými, nespoutanými tmavými kudrnami a vznětlivýma šedýma očima. Otočila se v jeho náručí. „Máma mi před odchodem udělala přednášku. Varovala mě, abych se od tebe držela co nejdál, jinak prý budou lidi klevetit.“

Robbie se rozesmál. „Na to už je trochu pozdě. Kromě toho, můj táta je u vás na kopci pečený vařený, takže se drbe spíš o tvojí mámě. A oba víme, že tam jenom nespravuje ploty.“

Deirdre se ze všech sil snažila ignorovat pomluvy o matce a Arthuru Cashovi. Když táta odešel na západ, pomáhal jim pan Cash starat se o pozemky a dohlížet na dobytek. S půdou to uměl – vyznačoval se spřízněností se světem přírody, kterou matka postrádala. Snímal z ní značnou část břemene, jež musela v otcově nepřítomnosti nést. Arthur Cash byl urostlý, pohledný muž, stejně jako jeho syn. Deirdre chápala, čím matku uvádí do pokušení, a to vědomí ji sžíralo.

Robbie zlehka přejel nosem Deirdre po krku a dotyk strniště na jeho bradě v ní probudil záchvěv touhy, jenž vystřelil až do břicha. „Dneska ti to vážně ohromně sluší.“

„Tobě taky.“ A byla to pravda. Jeho ústa se v koutcích zvedala do podoby Amorova luku a černé kudrnaté vlasy se leskly pomádou. Odvedl ji na taneční parket. Hudba zvolnila, začal waltz. Joshovy housle přešly do vysokých, kvílivě sladkých tónů.

„Jak dlouho ještě, Deirdre?“ Do tváří se jí opřel Robbieho horký dech. „Hrozně moc po tobě toužím, už to nevydržím ani chvilku.“

Deirdre si povzdychla. „Já… už taky nechci čekat.“

„Tak co kdybysme se vykradli ven? Půjdeme do lesa. Uděláme to ještě dneska.“

Při pomyšlení na to, co by v tom lese mohli dělat, jí tělem projel záchvěv neklidného očekávání. Hodně často si to představovala, když ležela v noci sama v posteli. Robbieho ruce kroužily na zádech po jejích šatech a postupně putovaly stále níž a níž. Svíral ji příliš těsně, aby se to ještě dalo považovat za slušné. Tanec už teď jen předstírali. „Robbie,“ zamumlala, přitištěná k jeho hrudi, „neměli bychom radši –“

„Pro lásku boží! Člověk by myslel, že jste snad zasnoubení.“

Při zaznění nevrlého hlasu reverenda Stacka Deirdre od Robbieho prudce odskočila a tváře jí zahořely studem. Starý duchovní stál před nimi s rukama zkříženýma přes šle na hrudi. „Takovéto chování je zcela nepatřičné, pokud jste nebyli oddáni.“

„Nedělali jsme nic špatného, jen jsme tančili, pane,“ podařilo se ze sebe vypravit mělce oddychující Deirdre.

Pastor si jí ale nevšímal. Naklonil se blíž k Robbiemu. „Už jsi se svými záměry seznámil Deirdřina otce, mladý Roberte?“

„Zatím ne, pane.“ Robbie, jemuž se trochu pletl jazyk, zíral do podlahy a špičkou boty rozhrnoval seno.

Starý Stack povytáhl obočí. „Snad jsi dnes nepožil toho ďábelského moku, synu?“

„Ano, pane, dal jsem si hlt nebo možná dva.“ Robbie, kterému najednou dočista spadl hřebínek, se podíval po Deirdře. Takže proto chutnal tak sladce a choval se přede všemi tak troufale.

„Pití nevede k ničemu bohulibému, chlapče. Raději se ho vzdej dříve, než nad tebou získá vládu.“

„Jistě, pane. Už nebudu pít, a jen co se Deirdřin táta vrátí domů, zajdu za ním a požádám ho o svolení ucházet se o její ruku.“

„Dobře, dobře.“ Reverend Stack, jehož odulé tváře na sobě nesly purpurové květy ginu, se obrátil k Deirdře a se samolibým úsměvem se jí zadíval do výstřihu. „Pokud jde o vás, slečno Wernerová, dívka má až do své svatební noci zůstat čistá a neposkvrněná.“

Hudba postupně umlkala, až nakonec stodolu jako sněhová závěj zahalilo ticho. Deirdre sklopila hlavu a zatoužila se stáhnout do sebe.

Reverend Stack, jehož horní ret se leskl potem, začal trhaným krokem kroužit kolem ní. „Žena oddaná Bohu musí své půvaby ukrývat přede všemi kromě vlastního manžela,“ hřímal. „Pokud činí jinak, uvádí tím mužské plémě v pokušení. Neboť naprosto stejně pokoušela Batšeba Davida a málem ho tím přivedla do zkázy. Nemám pravdu, ovečky moje?“

Pod mansardovou střechou se rozezněla ozvěna sborového amen. Lidé z městečka ji okukovali pohledy plnými jízlivého pobavení. Deirdre se natáhla po Robbieho ruce. Sevřel jí prsty, ale pak ucukl.

„Čistota je v přímém rozporu s pravou podstatou ženy,“ láteřil dále starý Stack a přitom si rukou prohraboval mastné vlnité vlasy barvy mědi. „Žena tíhne k hříchu a smilstvu. Neboť když had pokoušel Evu, uvalil na ni kletbu svůdcovského ducha.“ Jeho kalné oči putovaly po Deirdřině těle. „Takového ducha je třeba vyhánět modlitbou a oddaností Bohu.“

Reverend Stack ustal ve svém přecházení a teď se nad ní hrozivě tyčil. Z jeho nemytého těla se linul nakyslý česnekový odér. „Ještě jsem vás neviděl ve svém kostele, slečno Wernerová.“

Deirdre zvedla bradu. „Tatínek si na chození do kostela moc nepotrpí, reverende. A maminka se modlí za spásu mojí duše víc než dost.“

„Jak myslíte. Neposvětím váš sňatek, dokud se nevrátíte do lůna církve. Vstoupit do manželství pod jařmem hříchu a smilstva je urážkou Boha.“

Prostoupila ji vlna vzdorovitosti. „Skutečně, pane?“ Ztlumila hlas do šepotu. „Zatím o těch dětech neví nikdo kromě mne a mé matky. A předpokládám, že si přejete, aby to tak zůstalo. Jste si opravdu jistý, že mě chcete ve svém kostele?“

Reverend Stack o krok ustoupil a jeho ústa se zkroutila do zlostného uzlu. Deirdre dostala na chvíli strach, že ji snad uhodí. Pevně stiskla víčka. Když však štiplavá rána nepřišla, znovu oči otevřela. Stack se k ní otočil zády a nasupeně zamířil strnulým krokem na opačnou stranu stodoly. Josh se opět chopil svých skřipek a lidé z městečka se vrátili k tanci.

Deirdre rozechvěle vydechla. Bylo nebezpečné pronést taková slova. Přímo šílené. I když to byla pravda.

Loňskou zimu se narodily dvě děti s měděnými vlasy. Deirdre s mámou je pomáhaly porodit vystrašeným dívkám z kongregace reverenda Stacka. Obě odmítly uvést jméno otce. Nikdo netušil, co se s těmi dětmi stalo pak, ačkoli Deirdre měla určité tušení. V Cínové Hoře se však naučila taková tajemství držet pevně pod pokličkou. V neděli ráno se lidé chovali jako míliusové – samé úsměvy a ruce sepjaté k modlitbě. Stejné ruce však dokázaly zraňovat a zabíjet a pak pohřbívat jejich hříchy v mělkých hrobech, aby je mohly v pozdních nočních hodinách, až uloží Boha ke spánku, znovu vykopat.

Po celé Cínové Hoře panovala tma.

Stačilo však vědět, kam se dívat.

Oheň přikrmovaný balíky slámy natahoval své spáry a šplhal po noční obloze, jiskry praskaly. Deirdre usedla na žok sena vedle Ingrid. Robbie po ní vrhal kradmé pohledy z protější strany táboráku.

„Buď trochu opatrná a pořád na Robbieho tak lačně nezírej,“ zasykla Ing. „S takovou poběží ten starej slinta Stack rovnou za tvojí mámou. Co tě to vůbec napadlo, käraste? Dáváš si, doufám, pozor?“

„Jasně že jo, Ing. Nic neděláme, jenom se líbáme.“ Až na to, že už se tomu, aby dělali i něco víc, přiblížili. Nedávno, když spolu leželi ve vysoké trávě za majákem, jí Robbieho ruce začaly stahovat kalhotky přes boky, dokud nezaprosila „ne“ a neodstrčila ho.

„Klidně se mi s tím můžeš svěřit. My s Edgarem to děláme pořád,“ prohodila Ing nevzrušeně. „Občas vyvádíme hlouposti i s Albertem, ale jenom když je Edgar pryč. Albert je v tom daleko lepší. Používá na mě jazyk.“

„Jaké to je?“

Ing přehodila jazykem žvanec tabáku, který jí vzdouval ret, z jedné strany úst na druhou. „Znáš to, když tě něco začne svědit vysoko na zádech, kde se nemůžeš poškrábat, a ty se opřeš o roh stodoly a podrbeš si to? Je to hodně podobný.“

„Bolí to? Když do tebe poprvé strčí tu věc?“

Ingrid rychle přikývla. „Ja. Ale jenom chvilku.“

„Robbie se chce se mnou dneska večer vykrást do lesa. Asi kvůli tamtomu.“

„Do lesa?“ Ingrid nakrčila čelo. „To bych nedělala.“

„Proč ne?“

„Kvůli čarodějnici. Teď je její čas. Valpuržina noc.“

„Máma říká, abych si pověr nevšímala.“

Ingrid vyplivla hnědou tabákovou šťávu, která jí dopadla mezi nohy, a botou přes ni nahrabala hlínu. „Její rodina tady nežila, když před padesáti lety postihla Cínovou Horu ta kletba, na rozdíl od mojí mormor. Ta si na tu čarodějnici pamatuje. Na to, co udělala. Jak jí osadníci utrhali jednu po druhé všechny končetiny a pak její tělo spálili.“

Poleno v ohništi zapraskalo a k nebi se vznesl cyklón jiskřiček. Deirdre sebou při tom zvuku trhla a přitáhla si kabát těsněji kolem ramen. „Co byla vůbec zač? Jaktěživo nikdo nezmíní její jméno.“

Ingrid pokrčila rameny. „Podle mě nevyslovují to jméno nahlas ze strachu, že by tím přivolali jejího ducha, i když mormor vždycky tvrdila, že to byla nejmladší dcera Owena Suttera. Lidi ji vyhledávali kvůli krvavým magickým rituálům. Temným věcem. Obětování nevinných. Řekla bych, že se jí to všechno vrátilo.“

Nevinní. Nejspíš děti. Do Deirdřiných myšlenek se náhle bez vyzvání vetřela znepokojivá vidina kňourajícího nemluvněte se zarudlou tvářičkou, které něčí ruce přidržují na kamenném oltáři. Tyhle vize, jež tajila před okolím, se v poslední době dostavovaly stále častěji. Byly stále znepokojivější a plné hrozivých předzvěstí. Nenápadně vytáhla zpod sukně placatku a lokla si whiskey, aby vypudila chlad z kostí. Slovo čarodějnice zvěstovalo potíže. Lidé občas pomlouvali Deirdřinu mámu a tohle slovo bylo nejednou šeptem proneseno i v její přítomnosti, ačkoli by se těžko našel někdo, kdo se bál Boha víc než Finola Wernerová. Matka byla porodní bába, která svýma rukama přiváděla na svět život, ne smrt a prokletí.

„Ty vážně věříš na čarodějnice, Ing? Na smlouvy s ďáblem a takové věci?“

Ingrid pomalu přikývla. „Najdou se takoví, kteří se pustí temnou cestou. Pro vlastní prospěch.“

„Když ji ale lidé o takováhle kouzla žádali, neznamená to snad, že byli stejně špatní jako ona?“

Deirdřina ramena sevřely čísi ruce a jí zabušilo srdce až někde v hrdle. „Mohl by ses ke mně přestat takhle plížit, Robbie Cashi?“ ohradila se a obrátila se k němu. „Pokaždé kvůli tobě málem vylítnu z kůže.“

Robbie, jehož horký dech byl opojně prosycený alkoholem, jí stáhl vlasy za ucho. „Kazatel už zmizel. A tvoje máma určitě chce, abys byla brzo doma.“ V Robbieho očích se zalesklo cosi vlčího, když ji zvedl na nohy. „Doprovodím tě nahoru na kopec.“

„Prý že doprovodím.“ Ing si pohrdavě odfrkla, rty pevně stažené do úzké čáry. „Držte se u cesty. Žádné, že se zatouláte hluboko do lesa, Robbie, jinak čarodějnice odvleče tvoji panenskou krásku na svoji půlnoční hostinu.“

„Žádný čarodějnice nejsou, Ing.“ Robbieho hlas ztvrdl. Jeho ruce sevřely Deirdre kolem pasu ještě pevněji. „Ty starý historky se věčně mění, záleží na tom, kdo je zrovna vykládá. No tak, Deirdre. Jdeme.“

Když ji Robbie odváděl od tepla táboráku do inkoustově modré noci, vyslala Deirdre po kamarádce přes rameno významný úsměv. Ing s povýšeným výrazem v očích vystrčila bradu a vyplivla na zem dlouhým obloukem žvanec tabáku.

Tři

Gracelynn

1931

Zvednu lem sukně, abych mohla překročit ostružiní, a následuju babičku po pěšince mezi borovicemi. Pozorně se přitom rozhlížím kolem sebe. I když už tři dny nepršelo, při troše štěstí vyrašily nové houby. Každá libra porézních, děsivě ošklivých smržů, které nasbírám, vynese na tržišti stejně peněz, jako bych dostala za flák červeného masa. Peněz, které mě zas o něco přiblíží k San Francisku a lepšímu životu.

Babička, jejíž vlasy září v šeru časného rána jako stříbrná pochodeň, se najednou zastaví. „Pojď sem, Gracie. Chci ti něco ukázat, dítě.“

Přiloudám se blíž. „Co je to?“

„Jen se podívej.“ Ukáže na zem a potřese prstem. Po lesním podloží se táhne veliký plát břidlice, široký jako deska stolu. Po jeho hladkém povrchu se krade kus mechu ve tvaru mužské ruky, zelené prsty se zachytávají okrajů. Les kolem nás jako by zatajil dech, i veselé švitoření drozdů ztichlo do šepotu.

Musím napřed potlačit chlad, jenž se mi plíživě rozlézá po ramenou, než s přimhouřenýma očima přistoupím blíž. „Co to znamená?“

„Je to předpověď počasí.“ Babička mlaskne jazykem o patro. „Léto bude letos nejspíš těžké a úroda mizerná.“

„Vždyť je teprve květen.“

„To ano. Valpuržina noc. Noc čarodějnice.“ Obličejem se jí mihne nepřítomný výraz. „Musíme se připravit. Naplnit sklep zeleninou. Začít šetřit s jídlem. Takhle zlé znamení jsem neviděla už spoustu let.“

Popotáhnu brašnu na hubeném rameni. „Copak nebývaly těžké časy a dlouhá období špatného počasí v tuhle roční dobu, už když jsi byla malá? Vzpomínám si, že jsi o tom kdysi vyprávěla. Povodně?“

Babička pevně stiskne rty. „To bylo jiné. Zkrátka nás čekají hubené časy, zlatíčko, to je všechno. Nemusíš se bát.“ Zarazí svoji sukovici do země a obrátí se zpátky k domovu. „Nasbíraly jsme dost bylinek na týden. Vrátíme se a pustíme se do práce.“

Slunce, jež vystoupalo nad vrchol kopce, vysaje rosu z trávy a promění ji v chuchvalcovitou mlhu nařasenou nad zemí jako ošoupaná deka. Korunami stromů pronikne paprsek majáku, který obloukovitě vypaluje cestičku v ranním šeru. Z vlhké mlhy se vynoří naše nízká chalupa dřepící na úbočí kopce, s verandou ozdobenou svazečky bylin a divokých květin, které jsme tam pověsily, aby vyschly. Z kamenného komína se vine tenká spirála kouře. Takže Morris už je vzhůru.

„Postav na kafe, Gracelynn!“ zavolá na mě zezadu babička. „Už jde na mě zas ten zatracený bolehlav.“

„Dobře!“ Projdu boční zahrádkou, kde se přede mnou slepice rozprchnou do všech stran, a zatlačím do dveří, za nimiž mě přivítá šedé příšeří kuchyně v přístavku pod šikmou střechou.

Morris, starší z tetiných dětí, klečí na podlaze před kamny a přikládá dříví do jejich vypouklého břicha. „Zadařilo se?“ Otře si ruce o kalhoty a postaví se. Je tak vysoký, že se hlavou málem dotýká začazeného stropu.

„Ne. Dneska jsem nenašla ani hříbeček. Máme ale haldu mladého líčidla a kopřiv.“ Pověsím brašnu s bylinkami na kolík u dveří a posadím se, abych si sundala zablácené boty, které pak postavím vedle tří dalších párů na hadrovou rohožku u dveří. „Postav na kafe. Babičku bolí hlava a víš přece, jak to s ní bývá.“

Zasměje se a prohrábne si rukou rozčepýřené vlnité vlasy. „Jasně. Hned jdu na to.“ Naplní cínovou konvici vodou a postaví ji s vlhkým zasyčením na kamna, zatímco já odměřuju do džbánu skrovnou dávku mleté kávy.

Jsme stejně staří, i když už ne dlouho, protože brzy oslavím dvacáté narozeniny, a jsme si blízcí. Zatímco já mám vlasy bílé jako husí peří a jemné jako kukuřičné hedvábí, Morrisovy se vyznačují hřejivou barvou leštěného zlata, naši vzájemnou podobnost však odhalují vysoko posazené lícní kosti, modré oči, dlouhé nohy a hluboké důlky na bradě. Všechno charakteristické znaky poděděné z rodiny Dohertyových. Z rodiny opileckých budižkničemů, jak říkává teta Val, přestože sama mívala kdysi o Dohertyových natolik dobré mínění, že se za jednoho z nich provdala a pořídila si s ním dva nezvedence. Máma to nejspíš kdysi viděla stejně, ačkoli můj otec byl o poznání ošklivější než jeho mladší bratr a užitečný asi jako klíště kanci.

Babička vejde dovnitř a na zápraží si otře boty. Zamžourá do šera. „Morrisi Clyde, ty sis dneska ale přivstal. Hosea tě čeká na farmě nejdřív v sedm.“

Morrisovým obličejem se kradmo mihne zahanbený výraz. „Napadlo mě, že ještě předtím zajdu zkontrolovat destilátor.“

Babička si povzdychne a potřese hlavou. „Přála bych si, abys tu palírnu zavřel a na kořalku zapomněl.“

Morris přezíravě ohrne nos. „Copak nám nepomáhá aspoň jakžtakž přežít?“

„Mně dělá starosti spíš to, že tu kořalu sám piješ, Morrisi Clyde. A neodvažuj se víckrát se mnou mluvit tímhle tónem,“ vyplísní ho babička a výhružně zahrozí. „Nezapomínej, s kým mluvíš.“

„S tou nejlepší porodní bábou v Arkansasu,“ vložím se do hovoru s úsměškem.

„A taky s tou nejvíc od rány. Na to nezapomínej. Teď si půjdu na chvíli lehnout, třeba se mi podaří tu migrénu rozehnat. Přineseš mi můj hrnek, Gracelynn?“

„Jasně, babi.“

Morris si nazuje boty a na vlnité vlasy narazí klobouk. „Jdu ven.“

„Nechceš se před odchodem nasnídat? Jenom ještě musím dojít pro vodu, abych mohla uvařit kukuřičnou kaši. Bude to hned.“

„Ne, nemám hlad. Doprovodím tě ale k prameni.“

Popadnu džber na vodu a bosky, aniž bych se obtěžovala nazout boty, vyrazím ven. Zamíříme dolů k studničnímu domku, mé mozolnaté nohy sebejistě našlapují na kamenité půdě. Morris je zamlklý, jako by v hlavě převaloval nějakou myšlenku. Znám pravý důvod, proč odchází tak časně, a nemá to vůbec nic společného s tím, že by chtěl zkontrolovat destilátor. „Měli byste být hodně opatrní.“

Ostře se zasměje. „Já vím, Gracie. Věř mi, že si dávám bacha. A Seth taky.“

„Jestli Harlan a ta jeho parta…“

„Nezačínej s kázáním. O Harlana se postarám sám. Dokud dostává svůj podíl, nechává mě na pokoji. I Setha.“

„Jenom říkám, že si musíte dávat pozor, to je všechno. To, že se kosti tvého táty nikdy nenašly, má svůj důvod.“

Morris se zamračí. „Já vím, Gracie. Já vím.“ V zeleném listí keře zimolezu za studničním domkem se zableskne něco bílého. „Uvidíme se večer, malá.“ Morris se rozběhne pryč a já ho sleduju pohledem, dokud nezmizí v porostu. Ty obavy ale nedokážu dostat z hlavy. Harlan a jeho otec patří k nejaktivnějším členům Ku-klux-klanu. Snažili se vypudit Sethovu rodinu z Cínové Hory ještě předtím, než se vůbec narodil, a za svůj životní cíl si vytýčili dělat problémy každému, kdo jim nepodlézal. A vzhledem k tomu, že má Al Northrup pod palcem veškeré podnikání se dřevem v Cínové Hoře a zajišťuje živobytí většině rodin, nemusí být člověk zrovna génius, aby si spočítal, jak je možné, že se vyhoupl na vrchol společenského žebříčku jako hovínko na hladinu v záchodě.

Protože je ale Morris můj bratranec – a můj nejlepší kamarád – budu dál zachovávat jeho tajemství, ačkoli mě to stálo už nejednu bezesnou noc.

Otevřu dveře studničního domku, kde mě přivítá zemitá vůně vlhké hlíny. Ven se klikatě vyplazí ploskolebec vodní. Poodstoupím stranou, abych mu udělala místo, a pak si kleknu na zem a postavím džber pod kohoutek. Když zapumpuju rukojetí, v potrubí zaklokotá vzduch a pak do džberu vychlístne proud ledově studené vody. Naplním džber skoro až po okraj a seberu z police poslední hroudu másla.

Když se vrátím zpátky do domu, teta Val už sedí u kuchyňského stolu, vlasy rozcuchané a v obličeji kyselý zakaboněný výraz, který mívá po ránu nasazený pokaždé. Cara je tam taky a netrpělivě čeká na snídani.

„Bré ráno,“ zamumlám potichu.

„Jo. To určitě.“ Val si zapálí cigaretu a vyfoukne kouř do nehybného vzduchu mrňavé kuchyňky. Doktor Gallagher říká, že kouř škodí Cařiným plicím, ale Val na něj nedbá. Některé ženy zkrátka nejsou pro mateřskou roli stvořené a ona jednoznačně patří mezi ně.

Snažím se, co to dá, tu mezeru Caře vyplnit, jenže těžko říct, jestli to dělám správně, protože vlastní mámu jsem nepoznala, když nepočítám jméno vyryté na náhrobním kameni.

„Mám hlad.“ Cara trucovitě našpulí obličejík, buclatý spodní ret jí sklesne až k bradě.

„A to snad má být něco nového, drobku? Vydrž chvilku, hned dostaneš najíst.“ Postavím na hořák vedle konvice hrnec. „Babička říká, že nás čekají hubené časy. Budeš si muset na pocit prázdného bříška zvyknout.“

Bůh ví, že já si na něj v jejím věku musela zvyknout taky. Když vám máma zemře, sotva vás přivedla na svět, a otec je takový ničema, že klid najdete teprve ve chvíli, kdy dospěje na dno lahve samohonky, uděláte cokoli, abyste přežili. Tím jediným, co mě tenkrát dělilo od smrti hladem, byl páteční vlak ze Springfieldu do St. Louis a fajnoví lidé, kteří s ním jezdili. Nevšimli si, když jim má ruka zajela do kapes kabátů nebo do kabelek, zatímco jsem se proplétala davem. Byla jsem v tom vážně dobrá. Nic jiného mi ani nezbývalo.

„Mámu už zase bolí hlava?“ vytrhne mě Val ze zamyšlení. Kouř unikající koutkem jejích úst vytváří modrošedý oblak vznášející se nad stolem.

„Jo. V lese něco zahlídla. Říkala, že je to znamení. Předzvěst zlých časů. A pak to na ni přišlo.“

„To vidím. Hulíš jak tovární komín a věčně trajdáš někde za zábavou.“

„To nic není.“

„Rozkaz,“ řekne Cara.