holly bourne

DVE
TVÁRE
KRÁSY

Elektronická kniha

Preklad tohto diela vznikol
s finančnou podporou Literárneho fondu.

Copyright © 2023 by Holly Bourne

Author photo © L. Bourne 2023

Translation © Alexandra Škorupová 2024

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2024

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Holly Bourne: You Could Be So Pretty,
ktorý vyšiel vo vydavateľstve Usborne Publishing Ltd.
v Londýne v roku 2023,

preložila Alexandra Škorupová.

Editorka Katarína Škorupová

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2024.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným
odporučením pre konečných predajcov.

ISBN 978-80-556-6541-2

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Venované C.

Táto kniha mi vyrástla pod rukami rovnako ako ty pod mojím srdcom.

Každý deň budem pre teba bojovať za lepší svet.

TÁTO KNIHA

rozpráva fiktívny príbeh, ale zaoberá sa mnohými problémami, s ktorými sa stretávame v reálnom živote, ako sú: poruchy príjmu potravy, domáce násilie, pornografia, mizogýnia, sexuálne obťažovanie a zneužívanie, ktoré sa môžu niektorých čitateľov dotknúť alebo ich znepokojiť.

DOKTRÍNA

vraví, že Temné časy sa skončili a konečne sme dosiahli naozajstnú rodovú rovnosť.

Doktrína obsahuje aj usmernenia pre ženy a dievčatá, ako sa čo najlepšie začleniť do tohto nového sveta – sveta ROVNOSTI.

Samozrejme, sú to len odporúčania. Nie zákon. Je na každom jedincovi, či sa ňou rozhodne riadiť, alebo nie.

A my musíme bez výhrad oslavovať rozhodnutie každého dievčaťa.

Veď za to sme všetci bojovali.

BELLE

Nikdy nezabudnem na matkin výkrik v tú noc.

Zobudil ma, hrôza mi prenikla až do špiku kostí a myklo ma v posteli. Najskôr som sa bála čo i len pohnúť, srdce mi v hrudi splašene bilo. No potom tiché chodby nášho domu rozozvučalo kvílenie. Odkopla som perinu aj plyšových medvedíkov, pribehla ku dverám, pootvorila ich a počúvala, či nezačujem nejakých votrelcov, no okrem matkinho tichého plaču sa všade rozliehalo len hrobové ticho. Natiahla som ruku za kľučkou, otvorila dvere a vybehla na chodbu.

„Matka?“ zašepkala som.

Našla som ju schúlenú na rohoži v rohu kúpeľne. Stiahnutú do klbka ako uplakané dieťa.

„Matka?“

Mykla sa a zdvihla zrak. Mesačné svetlo dopadlo na jej krásnu slzami zmáčanú tvár. Natiahla ku mne ruku a ja som sa k nej okamžite schúlila. Pritisla si ma k hrudi a plakala mi do pleca.

„Och, Belle,“ vzlykla.

Snažila som sa ju pohladiť po chrbte. Nevedela som, ako jej pomôcť. Mala som iba sedem rokov.

„Bojím sa, matka. Čo sa stalo?“

„Ja ne… nemôžem, Belle… čo len budem robiť? Spravia zo mňa Neviditeľnú,“ pustila ma, zdvihla ruku a ukázala mi jeden z vlasov, čo jej rástli na hlave. „Vidíš ho? Och, Belle…“

V nočnom svetle mi chvíľu trvalo, kým som pochopila, čo je dôvod jej nešťastia. Matka držala medzi prstami s upravenými nechtami zblúdený sivý vlas. Mal rovnakú farbu ako svit mesiaca, čo na nás žiaril cez okno. Zobrala som ho medzi prsty. Najskôr som tomu vôbec nerozumela. Zdal sa mi iný ako ostatné matkine vlasy. Drsnejší, hrubší a bez farby. Z hrdla sa jej vydral hlasný vzlyk a znova sa ponorila do svojho nešťastia.

S pocitom najzúfalejšej bezmocnosti som prehĺtala vlastné slzy. Ešte som úplne nechápala, čo znamená byť Neviditeľná. Priala som si, aby tam bol otec, no on nikdy nebol nablízku. Stále bol preč, pracoval a plnil svoje povinnosti voči Podniku. Napriek tomu, že som bola ešte malá, som vedela, že by si nedovolila takto sa správať, keby tam bol. Potom som dostala nápad, ako to vyriešiť. Povedala som mame, nech počká, a rozbehla sa do izby. Vybrakovala som šuplík s fixkami. Vrátila som sa a zastala pred dverami do kúpeľne. Mama stále plakala. Vlas pred sebou držala, akoby bol nákazlivý.

„Matka.“

Sadla som si k nej do tureckého sedu a ona sa mi opäť rozvzlykala na pleci.

„Nechcem, aby zo mňa spravili Neviditeľnú, Belle. Nezvládnem to.“

„Matka, toto by mohlo pomôcť.“

Zubami som otvorila fixku. Pozorovala, ako bacuľatými prstami chytám problémový vlas.

„Nie si neviditeľná, matka,“ povedala som jej, keď som priložila hrot fixky k vlasu a pustila sa do práce.

Veľmi mi to nešlo. Vlas mi stále vypadával a musela som ho hľadať medzi ostatnými. Navyše to nebolo najdokonalejšie riešenie. Farba ani zďaleka nepasovala, no prekvapivo dobre chytila a vpila sa do pórovitej štruktúry vlasu. Oživený vlas padol späť a splynul s ostatnými.

„Tak! Už je dobre,“ ozvala som sa rovnakým hlasom, akým hovorila matka, keď som si oškrela koleno a dávala mi naň leukoplast.

Matka sa pomaly pozbierala zo zeme, až kým nestála na úrovni umývadla. Naklonila sa k zrkadlu a skúmala svoj odraz. Tvár jej zmáčali slzy, nebolo tam dobré svetlo a nemala na sebe Masku, no aj tak bola prekrásna. Otočila hlavu do jednej strany, potom do druhej a nakoniec sa s úsmevom obrátila na mňa.

„Moje prekrásne dievčatko,“ povedala, zohla sa a vzala ma do objatia. Obmotala som sa okolo nej ako opička.

„Ďakujem,“ zašepkala. „Ďakujem, moje krásne prekrásne dievčatko.“

JONI

Držala som sa matkinej nohy a obe sme sledovali otca odchádzať. Stála tam ako mramorový stĺp. Jediné, čo sa hýbalo, boli jej oči, sledovali otca chodiť hore-dolu po dome a baliť si veci. Popritom jej pripomínal všetky dôvody, prečo je nechutná a úbohá a prečo sa mu nikto nebude čudovať, že ju opustil. Jeho Nová postávala pri vchodových dverách s prekríženými rukami a hádzala na matku znechutené a vyzývavé pohľady. Mladú ostrú bradu vysúvala dopredu a celým svojím zjavom kričala – ani ja sa mu nečudujem. No matka ďalej pevne stála nohami na zemi a neodvrkla mu ani slovko, hoci ruka na mojom pleci sa jej triasla. Bolo to tak bezpečnejšie. Ešte by jej mohol na rozlúčku poslednýkrát streliť.

No keď zabuchol dvere a nechal nás v dome samy, trhlo ňou. Upokojila sa, stisla mi plece a ďalej tam nehybne stála… čakala… a čakala.

Až po pol hodine si bola istá, že je naozaj preč. Podlomili sa jej nohy a obe sme padli na zem.

„Všetko bude v poriadku,“ šepkala, bozkávala ma na líca a hladila po vlasoch. „Všetko bude v poriadku. Ja budem v poriadku.“

Rozplakala som sa. Hoci sa mi uľavilo, už teraz mi chýbal. Objala ma a hojdala, až kým som sa neupokojila. Potom sa z ničoho nič rozhodne postavila a na tvári sa jej zračilo odhodlanie.

„Matka?“

Vybrala sa hore po schodoch a ja som šla za ňou ako hladné mačiatko. Došli sme do kúpeľne. Na zemi sa váľali fľaštičky, čo otec pozhadzoval, keď v rýchlosti opúšťal rodinu. Matka v rohu našla odstraňovač Masky a trochu z neho vyliala na vatu. Sadla som si na záchod a sledovala, ako si začala pomaly a opatrne zmývať Masku. Zalapala som po dychu, keď sa objavili také časti jej tváre, ktoré som ešte nevidela. S otvorenými ústami som sledovala, ako si ju zotiera a zotiera, až kým nebolo umývadlo plné sfarbených kúskoch vaty. Potom sa usmiala na svoj odraz v zrkadle, otvorila skrinku a vytiahla nožnice.

„Matka, nie!“

Nepočúvala ma, pozrela pred seba a odstrihnuté vlasy padli na sfarbenú vatu.

Keď skončila, otočila na mňa svoju novú tvár. Bola úplne iná. Neboli to len vrásky, čo tam pred tým neboli, či špecifický tvar hlavy, ktorý odhalil jej nový účes… zmenili sa jej oči… rozžiarili sa a objavil sa v nich život.

Dala mi pusu a v jej dotyku som zacítila ľahkosť. Úplne inak držala telo, akoby zo seba striasla tony hriechu.

„Sme slobodné, Joni,“ zašepkala mi. „Konečne sme slobodné.“

O DESAŤ ROKOV

BELLE

Budím sa rovnako ako každý deň – unavená a hladná. V ušiach sa mi ozýva mamin krik.

„Belle?“ kričí zo spodného poschodia a nie z rohožky v kúpeľni, veselá a plná energie. „Ideme si spolu dať modlitbu za telo, či nie?“

„Idem.“

Dovolím si ešte pol minúty ležať na chrbte, aby som sa zbavila zlého pocitu z nočnej mory, čo sa mi neustále vracia. Neznášam vstávanie. Iba v spánku si oddýchnem od neprestajne škvŕkajúceho žalúdka. Predstavím si chutné raňajky – žltučkú kopu praženice s veľkým kúskom bieleho chleba, po ktorom sa rozteká maslo. Potom si vynadám. Som taká pažravá, nechutná. Po takých veciach by som túžiť nemala.

„Belle? No tak, poď. Každý čas, čo môžeš využiť na to, aby si si spravila Masku, sa ti zíde.“

Som matke veľmi vďačná, drží ma na uzde. Vyskočím z postele a oblečiem si veci na modlitbu za telo. Zapnem si zariadenie, pripojím sa do Rankingu a bežím dolu schodmi, aby všetci videli, koľko hriechu sa mi dnes podarí spáliť. Dnes je výnimočne dôležité, aby som zostala pripojená – dnes je výberko. Do Ceremoniálu zostáva už iba osem týždňov vyučovania, takže sa dnes v škole hlasuje a vytvorí sa tak zoznam potencionálnych výhercov. Matka mi to pripomína celé mesiace, ba dokonca možno roky – toto je najdôležitejší deň v mojom živote. Zoskočím z posledného schodu a zatočí sa mi hlava. Na chvíľu sa chytím zábradlia. Občas si pred modlitbou za telo dám banán, no je to fakt škoda, pretože s prázdnym žalúdok spálim viac hriechu.

„No tak, Belle, už fakt poď.“

Mama vpochoduje do chodby s prekríženými rukami.

„Veď vravím, že idem.“

Usmeje sa a pohladí ma po líci.

„Prepáč, moja Bella Donna. Chcem len, aby ti dnešok vyšiel perfektne. Nezabudni, že som dnes odmietla dve Maskovania, aby som sa mohla venovať výlučne tebe.“

„Viem, viem, ďakujem.“ Akoby som mala na výber.

„No poď, pekne ten hriech vypotíme. Dnešok je doteraz najdôležitejším dňom v tvojom živote.“

„Viem.“

Vyberie najintenzívnejšiu modlitbu. S matkou sa dokonale zosynchronizujeme, zatiaľ čo sa svet okolo nás prebúdza a cez otvorené okno dnu prúdi jarný vánok. Pot sa mi leje z pokožky, až kým nie som celá klzká. Nohy mi horia, akoby v nich žil spaľujúci oheň. Skáčeme tak vysoko a ďaleko, až sa celý dom otriasa a je len dobre, že tak ako obvykle otec nie je doma. Stále niekam cestuje, šoféruje na dlhých cestách a pracuje pre Podnik. Keď spálime dostatočne veľa hriechu, pustíme sa do naťahovania. Predkláňame sa v sérii naťahovačiek, nech máme šľachy a nohy čo najdlhšie a najštíhlejšie.

„Už si si vybrala finálny look?“ opýta sa matka, keď sa naťahuje k nohám.

„Asi hej. Na rifle je trochu teplo, ale to zvládnem.“

Vzpriami sa, podíde ku mne, opäť sa usmeje a pohladí ma po líci.

„Ach, tak sa z teba teším. Dala by som hocičo za to, aby som mohla znovu prežiť svoje najkrajšie roky.“

„Zostáva nám len dúfať, že ma nominujú.“

Pri pomyslení na to, že dnes nezískam dostatok hlasov a nenaplním osud Doktríny, sa mi opäť zdvihne žalúdok. Ceremoniál musím vyhrať. Musím sa stať Najkrajšou. Musím to dosiahnuť. Všetko.

„Samozrejme, že ťa nominujú. Veď si moja dcéra,“ pokrčí nosom. „No opatrnosti nikdy nie je nazvyš. Poď, najskôr ťa pustím do sprchy.“

Každého zaujíma môj ranný rituál, chcú ho napodobniť, no keďže dnes mám nabitý deň, vysvetlím ho len stručne. Vstanem, spravím si rannú modlitbu za telo, umyjem sa, vybrúsim si vrchnú vrstvu kože a oholím si všetko nové ochlpenie. Rozpustím si vlasy, nanesiem si vyživujúcu masku a rozjasňovač farby a zmyjem si ich. Keď sa usuším, vykefujem si telo, aby som zabránila tvorbe jamiek, ktoré sa robia pri nadbytku hriechu, a potom sa nakrémujem. Sťahujúci krém, hydratačný a nakoniec maskovací. Kým sa krémy vstrebávajú, pustím sa do tváre. Najskôr si prstami votriem kyselinu, potom hydratačný krém, potom zmatňovač a nakoniec podkladovú bázu. Potom sa vrátim k vlasom, kým ich dokonale upravím okolo tváre, trvá mi to štyridsaťpäť minút. Dnes mi príde Masku urobiť matka. Zmieša tri rôzne odtiene maskovača na tvár a začne mi ho precízne nanášať, maľovať mi druhú tvár. Pridá rozjasňovač, aby som žiarila. Potom sa pustí do očí, orámuje ich, nanesie bronzer a ešte viac rozjasňovča. Pery urobíme až po raňajkách. Bože, som taká hladná. Po malom jedle, čo sotva pocítim v žalúdku, sa hodím do finálneho looku, pripravím halo na fotenie a matka ma odfotí, aby som mohla nahrať fotky do Rankingu. Musím na nich dokonale zapózovať, veď dnes je výberko! Stiahnem všetky svaly v tele, aby boli napnuté, prehnem chrbát, špičku nohy dopredu, zadržím dych, až takmer zmodrám, a uistím sa, že mám ruku v bok a smeruje od tela. Podľa Doktríny to má vyzerať prirodzene, takže na maskovanej tvári vyčarím uvoľnený úsmev a pozriem do strany, aby som zakryla čo i len náznak diskomfortu. Keď zakryjeme všetky nenápadné hriechy, fotky nahráme a sadneme si na moju posteľ. Refrešujeme zariadenia a čakáme na validáciu, rátame, koľko jej prišlo, a porovnávame to, aby sme zistili, či vediem. Veľmi rýchlo nám je jasné, že sme ostatných totálne rozbili. V mojej triede som zatiaľ Jednotka a ďaleko za mnou nie je nikto. Moja najlepšia kamoška Vanessa ešte síce nepridala svoj výberkový look, no musela by sa poriadne posnažiť, aby ma porazila.

„Dokázali sme to!“ vykríkla som a zmocnila sa ma už známa zmes sebavedomia a úľavy. Som Najkrajšia. Dnes som to zvládla. Na dvadsaťštyri hodín patrí trón mne, zároveň je to tých najdôležitejších dvadsaťštyri hodín.

Matka si so mnou tľapne a z tváre jej vyžaruje radosť – alebo ju možno len osvetľuje halo, čo som nestihla vypnúť.

„Tímová práca. Nepochybujem, že ťa dnes nominujú, ale istoty nikdy nie je dosť, mali by sme to úplne zaklincovať.“ Pohladí mi kučeru na čele. „Máš také šťastie,“ vzdychne si. Zachmúri sa, hoci iba v obraznom slova zmysle, na tvári má toľko fixátoru, že jej ňou ani nemykne. „Si ešte taká mladá. Aj ja som mala kedysi také hebké vlasy, a potom som ich musela začať schovávať…“

Pod crop topom mi skrúti žalúdok a vybaví sa mi nočná mora, z ktorej sa pravidelne budievam.

„… ale tvoja matka predsa stále nie je ako Neviditeľná, je tak?“

Pokrútila som hlavou.

„Stále si najkrajšou matkou v celom meste.“

Opatrne sme sa objali, aby sme si náhodou nepokazili vlasy.

Vykročím na mučivú cestu do školy v topánkach, čo sme vybrali špeciálne na tento deň. Matka sa ponúkne, že ma odvezie cestou na stretnutie, no nakoniec mi dá za pravdu, že ak nepôjdem peši, môj look nebude pôsobil dosť pohodlne. Cesta mi trvá oveľa dlhšie ako zvyčajne, pretože v takých vysokých podpätkoch dokážem robiť iba maličké kroky. Ozve sa moje zariadenie a ja na chvíľu zastavím, a opriem sa o niečí plot, aby som uľavila nohám.

Damian:

OMG DIEVČA, ten ranný príspevok je poriadne SEXI.

Nedostupná Belle opäť útočí.

Trošku sa s tou fotkou pohrám, až od úžasu otvoríš ústa.

Xxx

Hnusí sa mi to, no rýchlo si pripomeniem, že to je predsa kompliment. Podľa Doktríny je takáto pozornosť požehnaním. A ešte od Damiana, navyše v deň výberka.

Belle:

Nebuď nechutný

Ako odpoveď mi pošle fotku z rána, na ktorej mám prirobený penis, mieri rovno do úst. Malo by mi to lichotiť. Doktrína vraví, že by som sa tak mala cítiť. Malo by mi to lichotiť. Lichotí mi to. Obzriem sa okolo seba, či sa niekto nedíva, zohnem sa a pošúcham si boľavé nohy. Musím vymyslieť správnu odpoveď, čo dáva najavo, že mi návrh lichotí a neurazil ma, smejem sa na tom, som zábavná, sexi, no pritom sa neberiem príliš vážne.

Belle:

Musí to byť ťažké, keď sú tieto fejkové fotky jediným sexuálnym vyžitím v tvojom živote.

Damian:

EEEEJ. PEKNE SI MA DALA DOLE. SI TAKÁ SEXI, ŽE MÔŽEŠ AJ DOSLOVA!

Usmejem sa, spokojná sama so sebou. Zdá sa, že to zabralo. Práve sa chystám vyraziť ďalej, keď mi príde upozornenie. Vanessa práve na Rankingu zdieľala svoj dnešný look. Páni. To vôbec nie je zlé. Vyzerá úžasne. Cítim zvláštnu zmes zúrivého strachu, že ma predbehne, a radosti, pretože je to moja najlepšia priateľka a chcem, aby nominovali aj ju. Dám jej validáciu a odložím zariadenie do kabelky. Už sa neviem dočkať toho, ako prídem do školy a začne sa výberko. Ľudia ma uvidia naživo a jednoducho ma budú musieť nominovať.

Fuj. Joni kráča predo mnou na druhej strane cesty. No neviem, či sa to dá nazvať kráčaním, skôr sa len tak teperí dopredu. Hojdá rukami, nohy vôbec nedrží pri sebe a na chrbte jej poskakuje nechutný ruksak. Jej neúcta voči sebe a Doktríne ma priam odpudzuje. Trošku sa jej aj bojím, akoby ma mohla nakaziť. Dup-dup-dup – dupoce si dopredu. Ak sa na niečo môžem dnes spoľahnúť, tak na to, že Joni určite nezvolia. Samozrejme, ona tvrdí, že jej na tom nezáleží. Rovnako ako zvyšok tých úbohých Odporcov. Jediné, na čom Joni záleží, je, aby ma porazila v boji o štipendium, no tým sa budem môcť zaoberať najskôr budúci mesiac, keďže tento musím zasvätiť výberku. A veruže aj má veľkú šancu ma poraziť, keďže sa o seba vôbec nestará a má tak kvantum času. Potuluje sa kade-tade a chodí ako muž, čo si práve sadol na pripináčik.

Je to jej voľba, pripomeniem si, keď sa ma zmocní hnev.

Opakujem si to heslo z Doktríny, až kým sa celkom neupokojím.

Je to jej voľba, je to jej voľba, je to jej voľba…

Za Doktrínu som naozaj veľmi vďačná. Vďaka nej sa viem teraz, keď sa Temné časy skončili, orientovať v novom svete. Jej pravidlá mi pomáhajú privyknúť si na našu slobodu. No sú to len odporúčania, pripomeniem si. Ak chce niekto tak odpudzujúci ako Joni premrhať slobodu a odmietnuť ich, je to jej voľba a musíme ju všetky oslavovať, pretože máme veľké šťastie, že túto možnosť vôbec máme. No ona by tiež mohla rešpektovať MOJE rozhodnutie, a nie vyhlasovať po škole, že máme všetky vymyté mozgy, len preto, že nechceme byť také nechutné ako ona.

Vzdychnem si a nechám hnev, aby ma úplne opustil. Ďalej sa upokojujem Doktrínou. Potácam sa vpred a už sa teším, ako zbadám Vanessu a obsypeme sa navzájom komplimentami. Upokojím sa až tak, že si najskôr vôbec nevšimnem, ako pri ceste vedľa mňa zastavuje auto.

JONI

Zobudím sa vyspatá doružova. Je neskoro. Asi by som si mala nastaviť budík o pol hodinku skôr, no koho to zaujíma? Spánok je taký príjemný a uvoľňujúci. Nech žije spánok, ako zvyknem hovoriť. Trošku sa cítim, tak sa osprchujem, no vlasy sa mi umývať nechce. Doktrína určite zvládne, ak im dám ešte jeden deň. Vlastne, keď nad tým tak rozmýšľam, Doktrína také veci vôbec nezvláda. Ak by dnes Belle došla do školy s trojdňovými vlasmi, všetci by od šoku odpadli. No dnes sa aj tak všetci sústredia len a len na Krásky. Je výberko, mňa si nikto ani nevšimne.

„Prídeš neskoro,“ upozorní ma matka, keď dupocem dolu schodmi. Sedí za kuchynským stolom, ktorý je plný plagátov a iných vecí na protesty.

„Nikdy nechodím neskoro. Mám to presne vyrátané.“

Vtisnem jej pusu do strapatých vlasov, vezmem si dva krajce bieleho chleba a hodím ich do hriankovača. Opriem sa o linku a ukážem na hromadu cedúľ.

„Za čo sa bojuje dnes?“

Vzdychne si.

„Centrum Emancipácie stále nemá žiadnu reguláciu. Hocikto sa môže vyhlásiť za doktora a rozpárať, koho sa mu zapáči. Vraj sa minulý týždeň pustili do niekoho dvanásťročného.“

„Dvanásť? Preboha.“

„Dokonca s povolením rodiča. Všetky tie vymyté Krásky ho, samozrejme, bez váhania dajú.“

„Dvanásť je…“ snažím sa vybaviť si samu seba v dvanástich. Ešte mi ani nezačalo krvácanie, „… dosť brutálny vek.“

„Ale rozhodli sa samy, pamätáš?“ povie mama doktrínovým hlasom.

„No jasné,“ zasmejem sa. „Úplne z vlastnej hlavy. Takú logiku sa nedá spochybniť.“

Postaví ma a dá mi pusu na čelo.

„To je moje dievčatko.“

Jem toast a sledujem, ako mama lieta po dome s letákmi v rukách. Nakoniec sa rýchlo rozlúči a odíde.

„Uži si výberko,“ zakričí, keď je na odchode. „Alebo skôr… nejako to preži?“

Zasmejem sa s plnými ústami.

„Už iba osem týždňov a hádam dostanem to štipendium a zmiznem odtiaľ.“

„Presne tak. Vzdelanie je jediné, čo má zmysel, nezabudni. Dobre. Čas. Musím ísť.“

Dvere sa zatvoria a domom sa rozľahne divné ticho. Zhlboka sa nadýchnem a užívam si pokoj. Život s mojou mamou by som prirovnala k ohňostroju – je krásny, no hlučný a intenzívny. Chtiac-nechtiac mi v tom tichu zablúdia myšlienky k tomu, kto asi dnes prejde výberkom a na koho by som stavila. Neznášam, že nejakú časť vo mne to stále zaujíma. Neznášam, že ma láka vytiahnuť svoje zariadenie a pozrieť sa na Ranking. Kiež by som bola silnejšia. Ako matka. No na druhej strane, matka nemá sedemnásť, ako mi to sama rada pripomína.

„Bude to oveľa ľahšie, keď sa dostaneš cez najkrajšie roky,“ zopakovala nespočetne veľakrát, keď ma Doktrína dusila. „Teraz je ten tlak najväčší, bude to lepšie.“

Zanesiem prázdny tanier do umývadla, umyjem ho, skontrolujem čas na zariadení a zisťujem, že ak si nedám pozor, naozaj môžem prísť neskoro. Vybehnem hore, umyjem si zuby, a ani sa neobťažujem pozrieť do zrkadla. Zamknem dvere a vyberiem sa do školy.

Ponáhľam sa a myslím pritom na matku. Zdá sa byť taká silná, istá sama sebou, nič z toho ju netrápi. Zaujímalo by ma, či o sebe tiež niekedy pochybuje tak ako ja. Alebo či je jej naozaj úprimne jedno, že nás tak nenávidia. Spoločnosť zvyčajne Neviditeľných toleruje a ignoruje, až dokým sa nesnažia, aby ich niekto videl či vypočul. Potom ich nenávidí. Slušnosť sa stratí. Celé naše mesto matkou a jej spoločníčkami opovrhuje. Už som počula, ako ju nazývajú „hanbou pre ženy“, a ona aj tak tvrdí, že je to smiešne. Ako to robí? Možno má pravdu. Možno to časom bude ľahšie aj pre mňa.

Moje úvahy preruší nepríjemné klopkanie, čo sa mi ozýva za chrbtom. Po chvíľke sa obzriem, či ma neprenasleduje kôň, no nie, zo všetkých ľudí je to práve Belle. Na tých najsmiešnejších podpätkoch na svete si to šinie do školy. Kráča úplne ľahko. Všetko, čo Belle robí, vyzerá až otravne jednoducho. Ako si tak klopká dopredu, hlavu má strčenú vo svojom zariadení. Určíte už tretíkrát refrešla stránku s Rankingom, sleduje pribúdajúce looky a dumá, či si spravila dosť dobrú Masku na to, aby naplnila skutočný zmysel svojho života. Pokrčím nosom a kráčam ďalej. Pre mňa je len dobré, že je taká Kráska. Každá sekunda, čo venuje napĺňaniu Doktríny, je sekundou, kedy sa neučí, aby získala Štipendium. Okrem toho, že je otravne pekná, je Belle totiž aj otravne múdra. Musela som to strpieť na všetkých hodinách v prvom ročníku. Nestačí jej len to, že je Najkrajšia Kráska, chce aj vzdelanie. Podľa toho, čo viem, spánok takmer nepotrebuje. Totálny superhrdina. Ako by si inak našla čas na to, aby mala také dobré známky a zároveň takto vyzerala?

Pokračujem ďalej, znova kontrolujem čas a premýšľam, či stihnem prvé zvonenie, keď si všimnem, že klopkanie takmer ustalo. Otočím sa a vidím, ako vedľa Belle zastavuje auto. Odrazu sa tvári inak. Už nie je zahĺbená do zariadenia, ale nervózne sa usmieva na vodiča.

„Veľmi pekne ďakujem, ale rada sa prejdem,“ začujem, ako povie presladeným hlasom. Spomalím a čakám, že auto odíde, no márne. Stále ide pomaličky popri chodníku a Belle sa trošku roztrasú nohy. „Ste veľmi láskavý, ale naozaj sa chcem prejsť,“ povie tentoraz trošku hlasnejšie.

Niečo sa zmení. Auto zastane.

„Prestaň sa správať ako nevďačná štetka,“ skríkne mužský hlas z okna auta. Rozbehnem sa vzad, chytím kľúče pomedzi prsty ako zbraň a postavím sa vedľa Belle.

„Všetko v poriadku?“ opýtam sa a snažím napodobniť matku, keď pôsobí najdesivejšie. „Belle?“

Oči má doširoka otvorené. Možno je v šoku, že som prišla. Pozriem sa do okna na vodiča a uvidím mladého muža s ružovou tvárou, znechutene na mňa hľadí.

„Kto zavolal túto príšeru?“ opýta sa.

„Pardon?“

„Nerozprával som sa s tebou,“ odsekne mi.

Otočím sa k Belle.

„Si v poriadku?“

Trasie sa.

„Som v pohode.“

„Počula si, strapatá Odporkyňa? Je v pohode. Ponúknuť Kráske odvoz do školy nie je zločin.“

„Až kým nepovie nie a ty ju nenecháš na pokoji.“

„Je to kompliment,“ zacituje Doktrínu. „No tak poď… sadaj.“ Nemôžem tomu uveriť. Muž si odopne pás a vyberie sa rovno k nám. Belle ma schmatne za ruku a do žíl sa mi nahrnie adrenalín, muž sa približuje. Prezriem si jeho ružovú tvár. Je úplne pokojný. O to je to horšie. Chystá sa Belle vtiahnuť do auta, akoby to bola úplne normálna vec.

„Naozaj,“ ozve sa Belle, „sa chcem prejsť. Nadýchať sa vzduchu a…“ Muž pristúpi o krok bližšie a Belle sa nedokáže zrieknuť pravidiel, snaží sa ho upokojiť. Pohľadom preskenujem okolie a hľadám niekoho, kto by nám pomohol, no ulica zíva prázdnotou. Muž priskočí k nám a oboma rukami chytí Belle za pás. Belle skríkne, zaženiem sa, dám mu päsťou do oka a kľúče mu zaborím do stehna. Muž zareve a zapotáca sa k autu. Prikročím bližšie a z celej sily ho kopnem medzi nohy, opäť zareve a zrúti sa na chodník. Belle na mňa vypliešťa oči.

„Utekaj, hneď,“ otočím sa na ňu.

„Ale… ale…“ trasie sa. Stojí na mieste a trasie sa.

„Ale čo?“

„Bol… bol… bol to… kompliment.“

„Nie, nebol. Napadol ťa. Uteč. Okamžite!“

Ťahám ju za sebou a ona to asi zrazu pochopí. Silno ma chytí za ruku a dá sa viesť. Z mužových úst sa zatiaľ valí príval urážok a vyhrážok. Otočím sa a vidím, ako sa tackavo snaží postaviť na nohy a chytá sa pritom za rozkrok. Ak nás dobehne, je po nás. Všimnem si uličku a potiahnem Belle tým smerom, no je príliš pomalá, v tých opätkoch asi nedokáže bežať.

„Vyzuj si topánky,“ zakričím na ňu, keď vbehneme do uličky.

„Čo? Nie, to sú moje…“

„Ty tu chceš naozaj zomrieť? Vyzuj sa. Hneď.“

Prikrčím sa, aby som jej vyzula topánky. Prekvapene zapiští, no potom asi Doktrínu porazí pud sebazáchovy, lebo sa zohne a sama si ich stiahne. Bežíme ďalej a necháme ich za sebou, v ušiach mi hučí vzbúrená krv.

„Dostanem ťa,“ zakričí niekde za nami muž.

„Musíme sa dostať z uličky, inak nás dobehne.“

Vďaka záplave adrenalínu si v hlave pokojne a s jasnosťou prechádzam možnosti úniku. Ak preskočíme pár plotov, možno si bude myslieť, že sme prebehli cez uličku, a strasieme ho. Ešte síce nepočuť jeho kroky, no na svete niet rýchlejšieho tvora, ako je muž nahnevaný na dievča. Belle beží kúsok predo mnou a pravidelne dýcha. Jasné, že je rýchlejšia ako ja, veď každý deň cvičí modlitbu za telo.

„Musíme preskočiť plot,“ lapám po dychu.

„Čože?“

Ukážem na ploty po krajoch uličky.

„Musíme ich zopár preliezť. Nenapadne ho, že sme to urobili. Schováme sa v nejakej záhrade a počkáme, kým prebehne okolo.“

„Čože? To nemôžem.“

Znova sa ozve jeho výkrik. Tentoraz bližšie k vchodu do uličky.

„Kde ste, vy štetky?“

Belle pod Maskou zbledne a obráti sa ku mne.

„Je to jediná možnosť, ako sa ho striasť.“

„Okej.“

Ľahko preskočím plot, ale Belle v tesných rifliach ledva zodvihne nohu. Vrátim sa späť, aby som jej pomohla, a skúšam jej potlačiť nohu, no je to márne, druhú má úplne stuhnutú. Nakoniec ju musím prehodiť cez plot a počujem, ako s buchnutím dopadne na druhej strane. Prehodím sa rýchlo cez plot a dopadnem do kríkov vedľa nej.

„Čo do pekla…“ sťažuje sa, snaží sa postaviť a oprášiť si oblečenie špinavé od blata. „Strčila si ma…“

„Psst. Musíme si pohnúť.“

Ledva-ledva si prezriem záhradu, v ktorej sme pristáli. Sústredím sa na výšku ďalšieho plota, čo nás čaká.

„Poď, znovu ti pomôžem.“

„Nie, vďaka.“

„Inak sa cez neho nedostaneš.“

Nemôže mi na to nič povedať. Prebehneme záhradou, opäť ju chytím za nohu a prestrčím ponad ďalší plot a ďalší, až kým obe nedychčíme vystrašené a doškriabané v nejakom ružovom kríku.

„Toto je celé na hlavu…“

„Psst.“

Cez tých pár záhrad sa k nám ozýva dupot jeho krokov v uličke. Belle ma schmatne za ruku. Paralyzované od strachu pozeráme jedna na druhú a počúvame, ako od hnevu a bolesti chrčí. Spravila som všetko, čo bolo v mojich silách, a začína sa mi zdvíhať žlč. Ako sa to vôbec môže stať? Prečo to nevzdá? V pokoji si ráno jem chleba a o pol hodinu ma len tak napadne úplný cudzinec? Kroky ustanú. Došlo mu to? S Belle sa nám stretnú pohľady a zízame sa seba, dýchame ten istý vzduch, prepletené ruky sa nám potia, trasieme sa v ružovom kríku a čakáme sa svoj osud…

A potom… sa našťastie opäť ozvú kroky a počujeme, ako beží dolu uličkou a naháňa našich duchov.

Počkáme ďalších päť minút. Nič nepočuť.

Sme v bezpečí. Nateraz sme v bezpečí.

Stiahnutá hruď mi povolí, vykotúľam sa z kríka a ľahnem si na cudzí trávnik. Dychčím a pozerám sa na modrú oblohu. Snažím sa dýchať zhlboka, no aj ďalej dýcham plytko a rýchlo, sotva vdýchnem nejaký vzduch. Cítim, ako sa vedľa mňa Belle trasie. Začne plakať a chvíľku tam len tak sme. Obe v šoku rozvalené na tráve, ani neveríme, že je to za nami. Snažíme sa vstrebať, čo sa to vlastne stalo.

Po pätnástich minútach sa mi upokojí dych a uvedomím si to. Začnem skúmať okolie a premýšľať, čo ďalej. Pozriem sa na dom a rozmýšľam, prečo si nikto nevšimol, že im do záhrady ako vrecia odpadu padli dve dievčatá v najkrajších rokoch. No závesy sú zatiahnuté. Buď ešte spia, alebo nie sú doma.

Nejakým zázrakom chytím dych.

„Belle, si v poriadku?“ Toto je v podstate prvý civilizovaný rozhovor, čo sme doteraz mali napriek tomu, že celý život chodíme to tej istej triedy. Pravidelne sa posmieva tomu, ako vyzerám, a ja jej to vždy s bleskovou rýchlosťou opätujem. Ale dnes nie, dnes nás spojil strach.

Vyštverá sa na nohy, utiera si blato z oblečenia a skúma si škrabance na holom bruchu. Chce si utrieť čiernu Masku spod očí a ja si všimnem, ako jej slzy odhalili pásiky bledšej pokožky. Jej vlasy vyzerajú primerane situácii, akoby ju za ne niekto ťahal cez živý plot. No je v bezpečí. A ja takisto. Zázrakom.

Pozrie na mňa a ja si všimnem, ako si uhladzuje zničené šaty a trasie sa. Očakávam, že ocení, čo sa práve stalo. Očakávam poďakovanie. Za pomoc. Za záchranu…

No hovoríme o Belle, takže namiesto toho nečakane nahodí kamenný výraz a povie:

„Zničila si mi look.“

Koniec ukážky