Přeložil Stanislav Pavlíček

THINGS WE HIDE FROM THE LIGHT

Copyright © 2023. Things We Hide from the Light by Lucy Score.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Stanislav Pavlíček, 2024

ISBN 978-80-249-5581-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

Epilog

Bonusový epilog:

Na památku Chrise Wallera, manžela mé čtenářky,
který mě oslovil a požádal, abych do nějaké knížky zařadila
slovo „cvikl“ a on tak mohl vyhrát sázku se svou ženou.

Kate, doufám, že ti vykouzlí úsměv na tváři,
až to slovo uvnitř znovu najdeš.

1

Maličké žhavé uhlíky

Nash

Federální agenti v mé kanceláři měli štěstí ze dvou důvodů.

Zaprvé můj levý hák už nebyl, co býval, než mě postřelili.

A zadruhé jsem se nedokázal propracovat k jakémukoli pocitu, natož se naštvat dost na to, abych zvažoval, že řeknu něco hloupého.

„FBI chápe, že máte osobní zájem na nalezení Duncana Huga,“ pronesla zvláštní agentka Sonal Idlerová z druhé strany mého stolu, kde seděla rovně jako pravítko. Vrhla rychlý pohled na skvrnu od kafe na mé košili.

Byla to žena tvrdá jako ocel, oblečená v kalhotovém kostýmku, která vypadala, že náležité úřední postupy snad i snídá. Muž vedle ní, zástupce Federální maršálské služby, policejního úřadu zodpovědného mimo jiné za ochranu svědků, obětí či jiných ohrožených osob, měl knír a výraz člověka nuceného dělat něco, co vlastně dělat nechce. A vypadal, že to klade za vinu mně.

Chtěl jsem se pořádně nakrknout. Chtěl jsem konečně cítit něco jiného než jen tu velkou vysávající prázdnotu, která se přese mě valila s nevyhnutelností přílivu. Jenže tam nebylo nic. Jen já a ta prázdnota.

„Ale nemůžeme dovolit, abyste vy a vaši hoši a děvčata pobíhali, jak se vám zlíbí, a celé mé vyšetřování zpackali,“ pokračovala Idlerová.

Na druhé straně skla si seržant Grave Hopper sypal do kafe půl kila cukru a vrhal zlostné pohledy na ty dva federály. Za ním si zbytek služebny hučel svou obvyklou energií maloměstského policejního oddělení.

Telefony zvonily. Klávesnice cvakaly. Policisté sloužili a kafe stálo za houby.

Všichni byli naživu a dýchali. Všichni kromě mě.

Já to jen předstíral.

Založil jsem si ruce na prsou a ignoroval pronikavé bodnutí v rameni.

„Oceňuji vaši profesionální zdvořilost. Ale jak to myslíte s tím osobním zájmem? Nejsem jediný policajt, kterého ve službě postřelili.“

„Taky jste nebyl jediné jméno na seznamu,“ připomněl mi Graham, když poprvé promluvil.

Zatnul jsem zuby. Právě tím seznamem začala moje noční můra.

„Ovšem byl jste první, koho si vzali na mušku,“ upozornila Idlerová. „Vaše jméno figurovalo na seznamu policistů a informátorů. Ale tohle je cosi většího než jen postřelení. Poprvé máme v rukou něco, co bychom mohli přišít Anthonymu Hugovi.“

A já taky poprvé slyšel v jejím hlase nějakou emoci. Zvláštní agentka Idlerová měla svůj osobní cíl a tím bylo přitlačit ke zdi Anthonyho Huga.

„Tenhle případ musí být neprůstřelný,“ pokračovala. „A proto nemůžeme dovolit místním, aby vzali věci do svých rukou. I když mají odznaky. Větší dobro vždycky něco stojí.“

Přejel jsem si prsty po čelisti a překvapilo mě, že jsem tam našel víc než jen několikahodinové strniště. Holení nebylo v poslední době zrovna mou prioritou.

Předpokládala, že to vyšetřuju. Rozumný předpoklad vzhledem k okolnostem. Jenže neznala mé malé ošklivé tajemství. Nikdo ho neznal. Navenek jsem se možná hojil. Oblékal jsem uniformu a každý den se objevoval na stanici. Ale uvnitř nezůstalo nic. Dokonce ani touha najít člověka, který to měl na svědomí.

„Co čekáte od mého oddělení, když se tady Duncan Hugo znovu objeví a bude se snažit postřílet dalších pár našich občanů? Že se budeme dívat jinam?“ soukal jsem ze sebe pomalu.

Federálové se na sebe podívali. „Předpokládáme, že nás budete informovat o všech místních událostech, které mohou souviset s naším případem,“ odpověděla Idlerová rázně. „Máme k dispozici o trochu víc zdrojů než vaše oddělení. A nemáme na tom žádný osobní zájem.“

Pocítil jsem v té nicotě záblesk čehosi. Studu.

Měl jsem mít osobní zájem. Měl jsem být v terénu a sám toho chlapa honit. Když ne kvůli sobě, pak kvůli Naomi a Waylay. Udělal oběť ze snoubenky mého bratra a její neteře, i když jiným způsobem – tím, že je unesl a terorizoval kvůli tomu seznamu, který mohl za to, že jsem teď v těle měl dva průstřely.

Ale část mého já zemřela tu noc v příkopě u silnice a zbytek nevypadal, že by za něj stálo bojovat.

„Federální agent Graham zůstane chvíli poblíž. Bude na věci dohlížet,“ pokračovala Idlerová.

Knír z toho zjevně neměl o nic větší radost než já.

„Na nějaké konkrétní věci?“ zeptal jsem se.

„Všechny zbývající cíle na seznamu dostanou federální ochranu, dokud si nebudeme jisti, že hrozba již není aktuální,“ vysvětlila Idlerová.

Prokristapána. Celé tohle zatracené malé město bude protestovat, až zjistí, že se tu potulují federální agenti a čekají na někoho, kdo poruší zákon. A já jsem na tenhle povyk neměl sílu.

„Nepotřebuju žádnou ochranu,“ prohlásil jsem. „Pokud má Duncan Hugo všech pět pohromadě, tak se nebude potloukat nikde poblíž. Je už dávno pryč.“ Právě tohle jsem si aspoň říkal pozdě v noci, když se nedostavoval spánek.

„Při vší úctě, veliteli, vy jste ten, koho postřelili. Vy máte štěstí, že jste ještě naživu,“ poznamenal Graham a namyšleně přitom škubl knírem.

„A co snoubenka mého bratra a má neteř? Hugo je unesl. Dostanou taky ochranu?“

„Nemám důvod se domnívat, že Naomi a Waylay Wittovy jsou teď v jakémkoli nebezpečí,“ odpověděla Idlerová.

Bodání v mém rameni zesílilo v tupou tepavou bolest, která odpovídala té v hlavě. Nedostávalo se mi spánku a trpělivosti. A pokud nevyprovodím tyhle dvě osiny v zadku ze své kanceláře, nemůžu si být jistý, že se dál dokážu chovat slušně.

Posbíral jsem v sobě tolik jižanského kouzla, kolik jsem jen dokázal, a vstal od stolu. „Rozumím. A teď, když mě omluvíte, čeká na mě město, kterému musím sloužit.“

Agenti se také zvedli a vlažně jsme si potřásli rukama.

„Ocenil bych, kdybyste mě pravidelně informovali, vzhledem k tomu mému ‚osobnímu zájmu‘ a tak dále,“ řekl jsem jim, když došli ke dveřím.

„Určitě se s vámi podělíme o všechno, o co se podělit půjde,“ slibovala Idlerová. „Taky očekáváme, že nám zavoláte, jakmile se rozpomenete na cokoli ohledně toho postřelení.“

„Spolehněte se,“ procedil jsem skrz zaťaté zuby. Triáda v podobě fyzického zranění, ztráty paměti a oné prázdné otupělosti způsobovala, že jsem připomínal jen stín člověka, jímž jsem kdysi býval.

„Uvidíme se,“ pronesl Graham. Znělo to jako výhrůžka.

Čekal jsem, až se vypakují z mé stanice, a pak jsem si sundal z věšáku sako. Když jsem strkal paži do rukávu, rána v mém rameni zaprotestovala. Ta druhá v mém trupu na tom nebyla o moc líp.

„Všechno v pořádku, veliteli?“ zeptal se mě Grave, když jsem vstoupil do zdmi nerozčleněné služebny.

Za normálních okolností by můj seržant trval na tom, abych mu průběh schůzky přesně reprodukoval, a pak bychom si hezky zanadávali na téma jurisdikce. Ale protože mě postřelili a skoro zabili, každý se teď se mnou snažil zacházet co nejohleduplněji.

Možná jsem věci neskrýval tak dobře, jak jsem si myslel.

„V pohodě,“ odpověděl jsem rázněji, než bych chtěl.

„Ale jdeš pryč?“ nenechal se odbýt.

„Jo.“

Horlivá nová policistka hlídkové služby hned vyskočila ze židle, jako kdyby ji z ní vystřelila pružina. „Jestli chcete oběd, můžu vám pro něco doběhnout do pizzerky Dino’s, veliteli,“ nabídla se.

Tashi Bannerjeeová, která strávila celý život v Knockemoutu, byla čerstvou absolventkou policejní akademie. Její boty se jen leskly a tmavé vlasy měla sčesané do drdolu způsobem přísnějším, než stanovovaly předpisy. Před čtyřmi lety, když studovala na střední škole, dostala pokutu za to, že projela na koni prostorem fastfoodu určeným k obsluze řidičů. Většina příslušníků oddělení se někdy v mládí pohybovala na hranici zákona, což ale nyní znamenalo, že jsme všichni usilovali o to, aby se zákony dodržovaly, a ne obcházely.

„Dokážu si dojít pro oběd sám,“ vyštěkl jsem.

Na vteřinu protáhla obličej, ale pak se hned vzpamatovala a já se cítil, jako kdybych nakopl štěně. Zatraceně. Měnil jsem se ve svého bráchu.

„Ale děkuju za nabídku,“ dodal jsem méně nepřátelským tónem.

Skvěle. Teď musím udělat něco hezkého. Zase. Nějaké další gesto, kterým se omluvím za to, že jsem se choval jako pitomec, gesto, na které jsem neměl energii. Tenhle týden jsem už na stanici přinesl kafe, koblihy a – po jednom obzvláště trapném rupnutí nervů kvůli termostatu na služebně – i čokoládové tyčinky koupené na pumpě.

„Jdu na rehabilitaci. Vrátím se asi za hodinu.“

S tím jsem vykročil do chodby a rázoval k východu, jako kdybych měl nějakou naléhavou práci – to pro případ, kdyby se ještě někdo pokusil zapříst se mnou hovor.

Ignoroval jsem svůj mozek a snažil se soustředit na to, co se dělo přímo přede mnou.

Když jsem si razil cestu prosklenými dveřmi Městské budovy Knoxe Morgana, opřel se do mě plnou silou severovirginský podzim. Slunce svítilo na obloze modré tak, až mě z toho bolely oči. Stromy lemující ulici se začínaly chlubit listy, na nichž zelená barva vyklízela pole červenohnědé, žluté a oranžové. Výlohám v centrální části města dominovaly dýně a balíky sena.

Při zaburácení motorky jsem vzhlédl a spatřil kolem projíždět Harveyho Lithgowa. Na přilbě měl čertovské rohy a k sedadlu za sebou přivázanou sedící umělohmotnou kostru.

Pozdravil mě zdviženou rukou a odfrčel si to po silnici minimálně pětadvacet kilometrů přes stanovený rychlostní limit. Pořád měl tendenci drobet překračovat hranice zákona.

Podzim byl vždycky mým oblíbeným ročním obdobím. Nové začátky. Hezké dívky v měkkých svetrech. Fotbalová sezona. Školní oslavy. Chladné večery prohřívané bourbonem a táboráky.

Ale teď bylo všechno jiné. Já jsem byl teď jiný.

Protože jsem zalhal s tou rehabilitací, nemohli mě dost dobře vidět, jak si v centru dopřávám oběd, a tak jsem zamířil domů.

Připravím si sendvič, na který jsem ani vlastně neměl chuť, budu o samotě sedět a snažit se přijít na to, jak zvládnout zbytek dne a nechovat se přitom moc jako trouba.

Potřeboval jsem se dát kruci dohromady. Nemohlo být sakra tak těžké věnovat se papírování a párkrát se někde objevit jako zbytečná figurka, kterou jsem se teď stal.

„Dobrý den, veliteli,“ Tallulah St. Johnová, naše místní opravářka aut a spolumajitelka kavárny Řev motorů, mě pozdravila, když neukázněně přecházela silnici těsně přede mnou.

Své dlouhé černé cůpky měla přehozené přes ramena montérek. V jedné ruce držela opakovaně použitelnou tašku na potraviny a v druhé kávu, s největší pravděpodobností připravenou jejím manželem.

„Dobrý, Tashi.“

Oblíbenou zábavou v Knockemoutu bylo ignorovat zákony. Zatímco já rozlišoval, co je černé a bílé, většina lidí kolem mě žila podle všeho v šedé. Moje malé město, založené v minulosti rebely nedodržujícími zákony, mělo jen malé pochopení pro pravidla a předpisy. Předešlý policejní velitel ochotně nechával na občanech, aby se starali sami o sebe, a odznak, jakožto symbol svého postavení, si jen leštil a svůj post přes dvacet let využíval pouze pro vlastní zisk.

Já byl teď policejním velitelem už skoro pět let. Tohle město bylo mým domovem, mou rodinou. Zjevně se mi nepodařilo své spoluobčany naučit respektovat zákon. A teď bylo jen otázkou času, než všichni pochopí, že už je nejsem schopný ani chránit.

V kapse mi cinknul telefon a já si pro něj sáhl levou rukou, když vtom mi došlo, že už ho na té straně nenosím.

Se sotva slyšitelným zaklením jsem ho vyprostil pravačkou.

Knox: Řekni těm federálům, ať si políbí prdel, a pak i tu mojí a potom prdel celýho tohohle zatracenýho města, když už v tom budou.

Samozřejmě že můj bratr o federálech věděl. Informace o nich se pravděpodobně po městě rozšířila už ve chvíli, kdy jejich sedan vjel na hlavní ulici. Ale neměl jsem náladu s ním o tom diskutovat. Neměl jsem náladu vlastně na nic.

Telefon mi v ruce zazvonil.

Naomi.

Ještě před ne moc dlouhou dobou bych ten hovor s ohromnou horlivostí přijal. Měl jsem pro tuhle ve městě novou a smůlou sužovanou servírku slabost. Jenže z nevysvětlitelných důvodů se místo do mě zamilovala do mého pitomého a ustavičně nabručeného bratra. Já jsem se své zamilovanosti zbavil – bylo to snazší, než jsem si myslel –, ale dělalo mi radost, jak je Knox naštvaný, kdykoli mě jeho nastávající kontroluje.

Nyní mi to připadalo jako další povinnost, kterou jsem prostě nedokázal zvládat.

Když jsem zahýbal do své ulice, nechal jsem hovor spadnout do hlasové schránky.

„Zdravím, veliteli,“ volala na mě Neecey, která vchodem svého podniku vlekla ven reklamní áčko. Pizzerie Dino’s otvírala sedm dní v týdnu přesně v 11.00. Což znamenalo, že jsem v práci vydržel pouhé čtyři hodiny, než jsem se vypařil. Nový rekord.

„Hezký den, Neece,“ odpověděl jsem bez nadšení.

Chtěl jsem jít domů a zamknout za sebou dveře. Zavřít se před světem a pohroužit se do temnoty. Nechtěl jsem se každé dva metry zastavovat a vést nějakou konverzaci.

„Slyšela jsem, že ten federál s knírem se tu pořád motá. Myslí si snad, že si užije pobyt v našem motelu?“ pronesla se šibalským zábleskem v očích.

Byla to ustavičně přežvykující brýlatá drbna, která si každou směnu dokázala poklábosit s polovinou města. Knockemoutský motel byl vlhkým snem každého inspektora z hygienické stanice. Porušeny tam byly snad úplně všechny předpisy z téhle oblasti. Někdo by měl ten zatracený barák koupit a zbořit.

„Promiň, Neece. Musím to vzít,“ zalhal jsem, přiložil si telefon k uchu a předstíral, že mám hovor.

Jakmile vklouzla zpátky do podniku, schoval jsem mobil zase do kapsy a po zbytek cesty ke vchodu, kterým se vstupovalo k bytům, jsem spěchal.

Ulevilo se mi jen nakrátko. Zdobné dřevěné prosklené dveře ke schodišti byly otevřené a zaklíněné archivační krabicí, na níž bylo výrazným rukopisem načmáráno slovo Spisy.

S očima stále na té bedně jsem vstoupil dovnitř.

„Do háje!“ Seshora se nesl ženský hlas, který nepatřil mé postarší sousedce.

Zdvihl jsem oči zrovna ve chvíli, kdy se po schodech směrem ke mně kutálel luxusní černý batoh, který mi připomínal ohromný chuchvalec seschlých stepních rostlin hnaný větrem.

Asi v polovině schodiště upoutaly mou pozornost dlouhé štíhlé nohy.

Byly oblečené v lesklých legínách barvy mechu a ten pohled se pořád vylepšoval. Krátký chundelatý šedý svetr odhaloval hladkou opálenou kůži na napjatých břišních svalech a zároveň zvýrazňoval jemné křivky. Nejvíc pozornosti ale přitahoval obličej. Lícní kosti jak vytesané z mramoru. Velké tmavé oči. Plné a naštvaně našpulené rty.

Její vlasy – tak tmavé, až se zdály skoro černé – byly krátce střižené a vypadaly, jako kdyby jimi někdo právě projel prsty. Ty mé se mi u boků sevřely v pěst.

Angelina Solavitová, známější jako Lina nebo expřítelkyně mého bratra z doby dávno minulé, byla prostě kus. A stála právě na mém schodišti.

To nebylo dobře.

Shýbnul jsem se a sebral batoh, který mi skončil u nohou.

„Promiň, že jsem po tobě hodila to svoje zavazadlo,“ zavolala na mě. Přitom zápasila s velkým kolečkovým kufrem a snažila se překonat posledních pár schodů.

Na výhled jsem si stěžovat nemohl, ale měl jsem vážné obavy, jestli přežiju tuhle společenskou konverzaci.

V druhém poschodí se nacházely tři byty: můj, paní Tweedyové a ještě jeden, prázdný, vedle toho mého.

Úplně mi stačilo, že bydlím přes chodbu od postarší vdovy, která nemá moc respektu k soukromí a osobnímu prostoru. A netoužil jsem po tom, aby věcí, které mě doma rozptylují, přibývalo. Třebaže vypadaly jako Lina.

„Ty se sem stěhuješ?“ zavolal jsem na ni, když se znovu objevila na vrcholu schodiště. Ta slova byla vynucená, můj hlas napjatý.

Věnovala mi jeden z těch drobných sexy úsměvů. „Jo. Co je k večeři?“

Pozoroval jsem, jak zase přiběhla zpátky ke schodům a rychle a elegantně z nich sestupovala.

„Myslím si, že určitě umíš uvařit něco lepšího, než co bych ti mohl nabídnout já.“ Nebyl jsem už dlouho na nákupu... No, vlastně jsem si ani nedokázal vzpomenout, kdy jsem se naposledy odvážil vyrazit do potravin Grover’s a koupit si tam něco k jídlu. Když mi došlo, že bych měl něco sníst, vystačil jsem si s nějakým jídlem s sebou z restaurace.

Lina se zastavila na posledním schodu, čímž se její oči dostaly na úroveň mých, a pomalu si mě prohlížela od hlavy k patě. Její úsměv se proměnil a ona se teď na mě pořádně zubila. „Nepodceňuj se. Vím, že jseš kanón.“

Takhle mě poprvé nazvala před pár týdny, když mi ošetřovala ty mé zatracené stehy, které jsem si důkladně potrhal od toho, jak jsem zachraňoval zadek svému bratrovi. Měl jsem tenkrát radši myslet na tu lavinu úředničiny kvůli únosu a následné přestřelce, s níž se budu muset potýkat. Místo toho jsem se tehdy jen opřel o zeď a nechal se rozptylovat Lininýma klidnýma a schopnýma rukama a její čistou, svěží vůní.

„Ty se mnou flirtuješ?“ Nechtěl jsem to takhle vyhrknout, ale v konverzaci jsem pokračoval už jen silou vůle.

Naštěstí jsem jí tenkrát neřekl, že se mi líbí vůně jejího pracího prášku.

Pozdvihla obočí. „Jsi můj pohledný nový soused, policejní šéf a bratr mého přítele z vysoké.“

Naklonila se o pár centimetrů blíž a v břiše se mi zachvěla jedna jediná jiskřička čehosi teplého. Chtělo se mi ji držet, svírat v dlaních, dokud nerozpustí mou ledovou krev.

„Mně se strašně líbí špatné nápady. Tobě ne?“ Její úsměv nyní vypadal nebezpečně.

Mé staré já by nasadilo šarm. Užilo by si hezký flirt. Ocenilo by vzájemnou přitažlivost. Ale já už jsem takovým člověkem nebyl.

Uchopil jsem její batoh za popruh a zvedl ho. Když pro něj sahala, propletly se její prsty s mými. Naše pohledy se setkaly a setrvaly tak. Ta jiskřička se znásobila v tucet maličkých žhavých uhlíků, které skoro stačily na to, abych si vzpomněl, jaké to je, když člověk něco cítí.

Skoro.

Pozorně mě sledovala. Ty hnědé oči barvy whisky do mě nahlížely, jako kdybych byl otevřená kniha.

Vyprostil jsem své prsty z jejích. „Čím jsi říkala, že se živíš?“ zeptal jsem se. Zmínila to tenkrát jen tak mimoděk, označila to za nudné a změnila téma. Ale měla oči, které nic nepřehlédly, a já byl zvědavý, jaká práce jí dovoluje se několik týdnů v kuse poflakovat kdesi v zapadákově ve Virginii.

„Pojišťovnictví,“ odpověděla a přehodila si batoh přes rameno.

Ani jeden z nás od toho druhého neodstoupil. Já proto, že ty žhavé uhlíky byly jediná dobrá věc, kterou jsem za poslední týdny pocítil.

„A co pojišťuješ?“

„Proč? Máš zájem o novou pojistku?“ dobírala si mě a začínala se ode mě odtahovat.

Ale já jsem chtěl, aby zůstala blízko. Potřeboval jsem, aby rozdmýchávala ty jiskřičky. Potřeboval jsem zjistit, jestli je uvnitř mě něco, co stojí za to, aby plálo.

„Mám ti to vzít?“ nabídl jsem se a ukázal palcem směrem k archivační krabici, která stála ve dveřích.

„To zvládnu,“ odpověděla rázně a o krok se ode mě posunula.

Zatarasil jsem jí cestu. „Paní Tweedyová by mě stáhla z kůže, kdyby zjistila, že jsem tě nechal vléct tuhle těžkou bednu nahoru po schodech,“ trval jsem na svém.

„Paní Tweedyová?“

Ukázal jsem nahoru. „2C. Je zrovna někde venku se svou vzpěračskou skupinou. Ale brzy ji poznáš. O to se postará.“

„Pokud je pryč, pak se nedozví ani to, jak dopadly ty tvoje průstřely, když jsi naléhal, že vyvlečeš tuhle krabici nahoru po schodech,“ upozornila Lina. „Jak se to hojí?“

„Dobře,“ zalhal jsem.

Cosi zamručela a zase pozdvihla obočí. „Vážně?“

Nevěřila mi. Ale touha po těch maličkých kouscích citu byla tak silná, tak zoufalá, že mi to bylo jedno.

„Už jsem zdravý jak rybička,“ trval jsem na svém.

Slyšel jsem tichý vyzváněcí tón a zahlédl naštvaný výraz, když Lina vytahovala ze skryté kapsy v pase legín telefon. Trvalo to jen chvilku, ale nápisu „Mamka“ jsem si všiml na displeji dřív, než stiskla tlačítko „Odmítnout“. Vypadalo to, že se oba vyhýbáme rodině.

Využil jsem její zaneprázdněnosti, zkusil vzít krabici a schválně jsem použil levou ruku. V rameni mi tepalo a po zádech mi stékala kapka studeného potu. Jakmile jsem ale na Linu znovu upřel oči, ty jiskry se vrátily.

Nevěděl jsem, co to je, jen že jsem to potřeboval.

„Vidím, že morganovská tvrdohlavost v tobě je stejně silná jako ve tvém bratrovi,“ poznamenala a zasunula si telefon zpátky do kapsy. Znovu mě zhodnotila pohledem, načež se otočila a vydala po schodech nahoru.

„Když už mluvíme o Knoxovi,“ začal jsem a ze všech sil se snažil, aby můj hlas zněl přirozeně, „předpokládám, že bydlíš ve 2B?“ Můj bratr vlastnil v přízemí bar a holičství.

„Teď ano. Bydlela jsem v motelu,“ odpověděla.

V duchu jsem děkoval bohu za to, že po schodech stoupá pomaleji, než sbíhala dolů.

„Nechce se mi věřit, že jsi tam tak dlouho vydržela.“

„Dneska ráno jsem sledovala, jak krysa bojuje se skoro stejně velkým švábem. To byla poslední kapka,“ vysvětlila.

„Mohla jsi bydlet s Knoxem a Naomi,“ poznamenal jsem a snažil se ta slova ze sebe vysoukat dřív, než mi dojde dech a nebudu už schopen dál mluvit. Byl jsem z formy a její hezky tvarované pozadí v legínách zrovna nepomáhalo mé kardiovaskulární formě.

„Mám ráda vlastní prostor.“

Vystoupali jsme po schodech až nahoru a já ji následoval k otevřeným dveřím vedle mého bytu a po zádech mi přitom stékala už úplná řeka studeného potu. Vážně bych měl zase začít chodit do posilovny. Mám-li být po zbytek života chodící mrtvolou, chci aspoň být mrtvolou, která zvládne konverzaci během chůze po schodech.

Lina hodila ruksak dovnitř a pak se otočila, aby si ode mě vzala tu krabici.

Naše prsty se znovu dotkly.

Opět jsem cosi pocítil. A nebyla to jen bolest v rameni a prázdnota v hrudi.

„Díky za pomoc,“ řekla.

„Kdybys něco potřebovala, bydlím hned vedle,“ nabídl jsem.

Její rty se opět maličko zvlnily. „To je dobré vědět. Uvidíme se později, kanóne.“

I potom co zavřela dveře, jsem tam dál stál. Jako kdybych na tom místě zapustil kořeny, a čekal, až každý z těch žhavých uhlíků do posledního zchladne.

2

Vyhýbavá taktika

Lina

Zavřela jsem dveře svého nového bytu před sto pětaosmdesát centimetrů vysokou postavou zraněného a zádumčivého Nashe Morgana.

„Na to ani nepomysli,“ zamumlala jsem sama k sobě.

Obvykle mi nevadilo riskovat, trochu si pohrávat s ohněm. A přesně tímhle by bližší seznámení s Hřebcem Spravedlivým, jak mu dámy z Knockemoutu přezdívaly, bylo. Ovšem měla jsem na práci naléhavější věci než flirtováním léčit zármutek, do něhož se Nash zahalil jako do pláště.

Zraněný a zádumčivý, pomyslela jsem si znovu, když jsem vlekla své spisy na druhou stranu místnosti.

Nepřekvapovalo mě, že mě přitahoval. Ačkoli jsem preferovala životní styl „užít si a odejít“, neexistovalo nic, co bych milovala víc než výzvu. A proniknout pod fasádu, zavrtat se do toho, co působilo jeho smutným očím ty stíny, bylo právě onou výzvou.

Ale Nash mi připadal jako typ, který by se rád usadil, a já byla na vztahy alergická.

Jakmile člověk o někoho projevil zájem, ten druhý si hned myslel, že má právo vám říkat, co máte dělat a jak to máte dělat, což byly mé dvě nejméně oblíbené věci. Měla jsem ráda příjemné chvíle, ono rozechvění z lovu. Bavilo mě hrát si s kousky skládačky tak dlouho, až jsem získala úplný obrázek, a pak se přesunout někam jinam. A mezitím jsem ráda chodila k sobě domů, kde to bylo plné mých věcí, a objednávala si oblíbené jídlo, aniž bych se s někým musela hádat o to, na co se budeme dívat v televizi.

Hodila jsem krabici na maličký jídelní stůl a obhlížela své nové království.

Byt měl potenciál. Chápala jsem, proč Knox do téhle budovy investoval. Nikdy nepatřil mezi lidi, kteří přehlédnou potenciál něčeho, co na první pohled vypadá jako naprostá hrůza. Vysoké stropy, odřené dřevěné podlahy, ale okna s výhledem do ulice.

Hlavní obytný prostor byl vybavený vybledlým gaučem s květinovým potahem, který stál proti holé cihlové zdi, malým, ale robustním kulatým jídelním stolem se třemi židlemi a jakýmsi policovým systémem vyrobeným ze starých bedýnek a umístěným pod okny do ulice.

Kuchyně, oddělená tak, že připomínala maličký sádrokartonový box, byla už asi dvacet let z módy. Žádný problém, protože já nevařím. Pracovní desky byly z nevkusného žlutého laminátu, který měl už dny své největší slávy dávno za sebou, pokud vůbec nějaké byly. Ale nacházela se tam mikrovlnka a lednice dost velká na to, aby se v ní dala skladovat hotová jídla a šestibalení piva, což mi úplně stačilo.

Ložnice byla prázdná, ale měla velkou vestavěnou skříň, která na rozdíl od kuchyně byla pro mě a mou necudnou zálibu ve střídání šatů naprostou nutností. Přilehlá koupelna okouzlovala retro stylem díky vaně s nohami ve tvaru pařátů a absolutně zbytečnému umyvadlu na podstavci, na nějž se vejde nula procent z mé sbírky mejkapů a pleťové kosmetiky.

Vydechla jsem. Podle toho, jak pohodlný bude ten gauč, budu moc odkládat své rozhodnutí ohledně postele. Nevěděla jsem, jak dlouho tady zůstanu, jak dlouho mi potrvá, než najdu, co hledám.

A doufala jsem, že ne sakra dlouho.

Plácla jsem sebou na gauč a modlila se, aby byl pohodlný.

Nebyl.

„Proč mě trestáš?“ zeptala jsem se stropu. „Nejsem zlý člověk. Pouštím na přechodu chodce. Dávám dary na ten azylový dům na farmě. Jím zeleninu. Co víc chceš?“

Vesmír neodpověděl.

Povzdechla jsem si a myslela na svůj řadový dům v Atlantě. Při pracovních cestách jsem byla zvyklá žít v drsných podmínkách. Když jsem se pak po delším pobytu ve dvouhvězdičkovém motelu vracela zpátky, vždycky jsem oceňovala své drahé povlečení, pořádně vycpanou značkovou pohovku a pečlivě uspořádaný šatník.

Tenhle konkrétní prodloužený pobyt však začínal být směšný.

A čím déle jsem v tomhle městě pobývala – bez jakékoli přestávky, tušení, co bude dál, či světla na konci tunelu –, tím nervóznější jsem byla. Na první pohled jsem možná vypadala jako impulzivní divoké dítě. Ve skutečnosti jsem se jen prostě držela plánu, který jsem si už dávno vytvořila. Byla jsem trpělivá, počínala jsem si logicky a rizika, jež jsem podstupovala, byla – skoro vždycky – dobře propočítaná.

Ale poslední týdny v maličkém městě vzdáleném třicet osm minut jízdy od nejbližší Sephory a bez nejmenšího náznaku, že jsem na správné cestě, mě začínaly vyčerpávat. Proto ta konverzace se stropem.

Byla jsem znuděná a frustrovaná, což byla nebezpečná kombinace, protože znemožňovala ignorovat ony hlodavé pochybnosti v mé hlavě, které říkaly, že mě možná tenhle typ práce už nebaví tak jako kdysi. Pochybnost, která magicky vyklíčila, když má poslední mise nedopadla zrovna moc dobře. Další záležitost, na kterou jsem nechtěla myslet.

„OK, vesmíre,“ znovu jsem řekla stropu. „Potřebuje jednu věc, abych mohla pokračovat v cestě. Jen jednu. Jako třeba výprodej obuvi anebo, já nevím, co takhle jeden zlom v tomhle případu, než se úplně zcvoknu?“

Tentokrát mi vesmír odpověděl telefonátem.

Vesmír byl hňup.

„Ahoj, mami,“ pronesla jsem a cítila, jak se mě zmocňuje popuzenost a láskyplnost zároveň.

„Konečně! Už jsem se o tebe bála.“ Bonnie Solavitová nebyla rozhodně povahou žádný bojácný člověk, ale divadelní kostým, který jí byl přisouzen, s nadšením přijala a oddaně hrála přidělenou roli.

Protože jsem nedokázala při těch každodenních rozhovorech sedět, vstala jsem z hrbolatého gauče a zamířila ke stolu. „Nesla jsem něco po schodech nahoru,“ vysvětlila jsem.

„Ale nepřepínáš se, viď?“

„Byl to jen jeden kufr a jedny schody,“ uklidňovala jsem ji. „A co děláš ty?“ Změna témat hovoru byla spolehlivá metoda, která bránila narušení mého vztahu s rodiči.

„Jdu zrovna na jednu marketingovou poradu a tvůj otec je někde pod kapotou toho zatraceného auta,“ odpověděla.

Aby mě mohla dusit svou péčí, udělala si víc než nezbytně dlouhou pauzu ve své funkci vedoucí marketingu. To skončilo, když jsem se přesunula na vysokou o tři státy dál. Pak se vrátila do řad pracujících a stoupala po kariérním žebříčku jako manažerka jedné celostátní organizace v oblasti zdravotní péče.

Můj otec Hector se živil jako instalatér, ale momentálně byl už šest měsíců v důchodu. „Zatracené auto“ byl Mustang Fastback z roku 1968, který zoufale potřeboval trvalou a láskyplnou péči. Díky mým tučným prémiím v práci ho ode mě otec před dvěma lety dostal jako překvapení k narozeninám.

Jeden takový vůz míval, když byl mladý a atraktivní starý mládenec v Illinois, dokud ho nevyměnil za drahý pick-up, aby udělal dojem na jednu farmářskou dcerku. Tu dcerku – moji matku – si vzal a následující desetiletí se mu po tom původním autě stýskalo.

„Už ho zprovoznil?“ zeptala jsem se.

„Ještě ne. Včera večer mě nudil dvacetiminutovou přednáškou o karburátorech. Takže jsem ho pro změnu nudila výkladem o tom, jak s ohledem na demografický vývoj velkoměstské aglomerace na východním pobřeží měníme svou reklamní komunikaci,“ vysvětlila matka namyšleně.

Zasmála jsem se. Moji rodiče měli ten typ vztahu, v němž bez ohledu na to, jak odlišní byli a jak dlouho žili v manželství, platilo, že oba jsou si navzájem člověkem, který tomu druhému maximálně fandí… a taky maximálně leze na nervy.

„To je pro vás dva velmi typické,“ řekla jsem na to.

„Soustavnost je klíčem k úspěchu,“ zapěla matka.

Slyšela jsem, jak na její straně linky kdosi klade kanonádu otázek.

„Odprezentujte jim tu sekundární vrstvu. Včera večer jsem ji trošku vyladila. Jo, a než tam půjdete, vezměte mi jedno pelegrino, ano? Děkuju.“ Matka si odkašlala. „Omlouvám se, drahoušku.“

Rozdíl mezi hlasem šéfové a hlasem mámy mě nepřestával udivovat.

„Nic se nestalo. Jsi zaneprázdněná šéfka.“

Ale ne tak zaneprázdněná, aby nestačila v předem určených dnech zkontrolovat svou dceru.

Jo. Kvůli železnému itineráři mé matky a touze mých rodičů ujistit se, že jsem ustavičně v pořádku, jsem každý den mluvila s některým z nich. Když jsem se jim vyhýbala moc dlouho, prostě se bez ohlášení objevili na mém prahu.

„Pořád jsi ve Washingtonu, že?“ zeptala se.

Škubla jsem sebou, protože jsem věděla, co přijde. „Víceméně. Je to jedno malé město severně od něj.“

„V malých městech většinou zaneprázdněné duševně pracující ženy svede nějaký nepříliš kultivovaný majitel místní firmy. Ó! Anebo šerif. Už ses seznámila s místní šerifem?“

Díky jedné své kolegyni se moje matka před několika lety zbláznila do romantických románů. Jezdily společně na dovolené, které byly vždycky spojené s nějakou autogramiádou. Teď moje matka předpokládala, že se můj život promění v zápletku romantické komedie.

„Velitelem místní policie,“ opravila jsem ji. „A dokonce bydlí vedle.“

„Tak to se cítím tisíckrát líp, když vím, že hned vedle tebe bydlí strážce zákona. Jsou cvičení v kardiopulmonální resuscitaci, víš.“

„A taky v dalších speciálních dovednostech,“ dodala jsem suše a snažila se nenaštvat.

„Je svobodný? Roztomilý? A nějaké náznaky sympatií?“

„Myslím, že ano. Určitě. A zatím jsem ho nepoznala dost dobře na to, abych si mohla nějakých všimnout. Je to Knoxův bratr.“

„Ach.“

Matka toho dokázala vecpat do jednoho citoslovce opravdu hodně. Moji rodiče se s Knoxem nikdy nesetkali. Věděli jen, že jsme spolu chodili – velmi krátce –, když jsem byla na vysoké, a od té doby zůstali kamarády. Matka ho neprávem obviňovala z toho, že její sedmatřicetiletá dcera je pořád svobodná a připravená nezávazně konverzovat s muži.

Nešlo o to, že by zoufale toužila po mé svatbě a vnoučatech. Mí rodiče si zkrátka nevydechnou, dokud nebudu mít v životě někoho, kdo převezme jejich úlohu ustaraného ochránce. Nezáleželo na tom, jak soběstačnou jsem se stala. Pro mámu a tátu jsem byla pořád patnáctiletou holkou na nemocničním lůžku.

„Víš Lino, tvůj otec a já jsme zrovna nedávno mluvili o tom, že bychom si na víkend někam vyrazili. Můžeme sednout do letadla a strávit ho u tebe.“

Poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo, aby mě moji rodiče šmírovali po městě, když se snažím pracovat.

„Nevím, jak dlouho se tady zdržím,“ odpověděla jsem diplomaticky. „Možná už tou dobou pojedu domů.“ To bylo nepravděpodobné, ledaže bych našla něco, co by zavedlo můj případ novým směrem. Ale pořád aspoň nešlo o jednoznačnou lež.

„Nechápu, jak firemní školení, co vedeš, může mít tak neurčitý harmonogram,“ přemítala matka. Než jsem stačila vymyslet nějakou věrohodnou odpověď, uslyšela jsem naštěstí na jejím konci linky další tlumenou poznámku. „Musím jít, zlatíčko. V každém případě mi dej vědět, až zamíříš zpátky do Atlanty. Než k nám přijedeš na Díkůvzdání, určitě tě přiletíme navštívit. Když to správně načasujeme, můžeme jít na kontrolu s tebou.“

Jo. Protože já určitě chci jít k doktorovi s rodiči v závěsu. Rozhodně. „O tom si promluvíme později,“ řekla jsem.

„Miluju tě, zlatíčko.“

„Já tebe taky.“

Ukončila jsem hovor a vyšlo ze mě vydechnutí doprovázené zaúpěním. Ačkoli byla matka stovky kilometrů daleko, pořád ve mně dokázala vyvolat pocit, jako když mi na obličeji drží polštář.

Uslyšela jsem zaklepání na dveře. Vrhla jsem na ně ostražitý pohled a přemýšlela o tom, jestli na druhé straně nečeká matka, aby mě překvapila.

Pak se ozvalo bouchnutí, které znělo, jako když nějaká naštvaná vysoká bota kopne do spodního okraje dveří. A potom zavrčení. „Otevři, Lino. Ten krám je těžký.“

Přešla jsem ke dveřím, prudce je otevřela a na chodbě uviděla stát Knoxe Morgana, jeho hezkou snoubenku Naomi a Naominu neteř Waylay.

Naomi se zubila a v ruce držela kytku v květináči. Knox se mračil a vlekl něco, co vypadalo jako padesát kilo lůžkovin. Waylay nesla dva polštáře a působila otráveně.

„Takže tohle se stane, když se odstěhuju ze švábího motelu? Lidi se u mě začnou zastavovat bez ohlášení?“ okomentovala jsem to.

„Uhni.“ Knox se kolem mě tlačil dovnitř a skoro ho přitom zakrývala špinavě bílá prošívaná deka.

„Omlouvám se, že jsme sem takhle vpadli, ale chtěli jsme ti předat naše dárky k nastěhování do nového bytu,“ vysvětlila Naomi. Byla to vysoká bruneta, jejíž šatník se podobal holčičímu. Vše na ní bylo jemné: její zvlněné mikádo, pletenina jejích šatů s dlouhým rukávem, které zvýrazňovaly její oblé křivky, i způsob, jakým oceňovala velmi hezký zadek svého snoubence, který právě rázoval k mé ložnici.

Hezké zadky byly pro rodinu Morganových typické. Podle Naominy matky Amandy byl Nashův zadek v uniformě považován přímo za místní poklad.

Waylay nenápadně překročila práh. Její blond vlasy byly vzadu svázané do culíku, v němž se skvěl modrý melír. „Tady,“ řekla a vrazila mi do náruče polštáře.

„Díky, já se sem sice stěhuju, ale zároveň nestěhuju, ne napořád,“ upozornila jsem ji a hodila polštáře na gauč.

„Knockemout umí vytvořit domov,“ pronesla Naomi a podávala mi květináč.

Musela to vědět. Dorazila sem před pár měsíci a myslela si, že pomáhá své sestře, dvojčeti, z bryndy, aby se do ní nakonec dostala sama. Během několika týdnů se stala opatrovnicí své neteře, našla si dvě zaměstnání, unesli ji gangsteři a způsobila, že Knox „Na vztahy si nepotrpím“ Morgan se do ní zamiloval.

Teď bydleli ve velkém domě kousek od města, obklopeni psy a rodinou a plánovali svatbu. Umínila jsem si, že Naomi někdy představím své matce. Zblázní se, až uvidí šťastný konec ve skutečném životě.

Knox se vrátil z ložnice s prázdnýma rukama. „Tak ať se ti tu dobře bydlí. Postel dorazí odpoledne.“

Zamrkala jsem. „Ty jsi mi koupil postel?“

„Smiř se s tím,“ odpověděl, vzal Naomi kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

Naomi ho šťouchla loktem do břicha. „Buď zdvořilý.“

„Ne,“ zavrčel.

Byl na ně pěkný pohled. Vysoký, potetovaný a vousatý mrzout a zářivá bruneta s ladnými křivkami.

„Viking se snaží říct, že jsme rádi, že bydlíš v tomhle městě, a mysleli jsme si, že s novou postelí bude tvůj pobyt pohodlnější,“ překládala Naomi.

Waylay sebou plácla na polštáře na gauči. „Kde je telka?“ zeptala se.

„Žádnou ještě nemám. Ale až si ji budu kupovat, zavolám ti, abys mi ji pomohla zapojit, Way.“

„Patnáct doláčů,“ odpověděla a strčila si ruce za hlavu. To dítě bylo génius přes elektroniku a nemělo problém vydělat si svým talentem pár dolarů.

„Waylay,“ okřikla ji Naomi.

„No co? Známým a rodině dávám slevu.“

Snažila jsem se vzpomenout si, jestli jsem už někdy předtím potkala někoho, kdo dával příbuzným a známým slevu.

Knox zamrkal na Waylay a pak znovu pevně objal Naomi. „Musím si jít o něčem promluvit s Nashem,“ řekl a ukázal palcem směrem ke dveřím. „Kdybys ještě něco potřebovala, Leen, dej mi vědět.“

„No, já jsem tak šťastná, že tady nemusím ve sprše bojovat s armádou švábů. Díky, žes mi dovolil se sem dočasně nastěhovat.“

Zasalutoval, a když mířil ke dveřím, napůl se usmál.

Naomi pokrčila rameny. „Ten motel je zdraví nebezpečný.“

„Ale aspoň tam mají telku,“ volala Waylay z prázdné ložnice.

„Waylay! Co tam děláš?“ zajímala se její teta.

„Trochu slídím,“ odpověděla dvanáctiletá dívka a objevila se ve dveřích, ruce v kapsách svých riflí ozdobených korálky. „Je to v pohodě. Zatím tam nic nemá.“

Z chodby se ozvalo hlasité zabušení. „Otevři, pitomče,“ zavrčel Knox.

Naomi protočila panenky. „Omlouvám se za svou rodinu. Zjevně je všechny vychovali vlci.“

„Necivilizovanost má své kouzlo,“ podotkla jsem. Uvědomila jsem si, že pořád držím tu kytku, přenesla jsem ji k oknu a položila na jednu z prázdných bedýnek. Měla lesklé zelené listy.

„Je to konvalinka. Vykvete až na jaře, ale symbolizuje štěstí,“ vysvětlila Naomi.

Samozřejmě že ano. Naomi pozorná na profesionální úrovni.

„Druhý důvod, proč jsme sem vpadli, je, že jsme tě chtěli pozvat v neděli na večeři,“ pokračovala.

„Grilujeme kuřata, ale bude tam asi tak sto druhů zeleniny,“ varovala ji Waylay, která se zatoulala k oknu směřujícímu do ulice, aby se podívala ven.

Večeře, kterou si nebudu muset objednávat, a přitom budu moct pozorovat ochočeného Knoxe? To pozvání si nenechám ujít. „Určitě. Dejte mi vědět, co mám přivézt.“

„Jen sebe sama. Upřímně, když se do toho pustím já, moji rodiče a Stef, tak to bude náramná hostina,“ ujišťovala mě Naomi.

„A co alkohol?“ nabídla jsem.

„Nikdy neodmítneme,“ připustila.

„A flašku žlutýho blesku,“ přidala se Waylay.

Naomi na ni vrhla varovný rodičovský pohled.

„Prosím,“ přidala dívka.

„Jestli chceš celou lahev té limonády, co se z ní tak hezky kazí zuby, pak dneska k obědu sníš k pizze salát a k večeři brokolici,“ rozhodla Naomi.

Waylay protočila panenky a kradla se ke stolu. „Teta Naomi je posedlá zeleninou.“

„Jsou horší věci, kterými může být člověk posedlý, to mi věř,“ řekla jsem na to.

Prohlížela si mou krabici se spisy a já litovala toho, že jsem ji nezavřela, protože Waylayiny rychlé prsty z ní hned vytáhly jednu složku.

„Hezký pokus, ty malá čmuchalko,“ zasáhla jsem a s vítězoslavným gestem jí vytrhla složku z ruky.

„Waylay!“ kárala ji Naomi. „Lina pracuje v pojišťovnictví. Patrně tam jsou důvěrné informace.“

Neměla ani tušení.

Popadla jsem víko a vrátila ho na krabici.

Bušení na vedlejší dveře pokračovalo. „Nashi? Jsi tam?“

Vypadalo to, že nejsem jediná, kdo se skrývá před rodinou.

„Pojď, Waylay. Radši půjdeme, než Knox srovná tuhle budovu se zemí,“ řekla Naomi a natáhla k neteři paži. Waylay se hned přitulila k tetě a nabízenou lásku přijala.

„Děkuju za tu kytku… a za postel … a za místo, kde můžu bydlet,“ chrlila jsem ze sebe.

„Jsem moc ráda, že tu budeš o trochu dýl,“ řekla Naomi, když jsme mířily ke dveřím.

Tak to byla asi jediná.

Knox stál před Nashovými dveřmi a hrabal se v klíčích na svém kroužku.

„Myslím, že asi není doma,“ zasáhla jsem rychle. Ať už se s Nashem dělo cokoli, pochybovala jsem, že stojí o to, aby mu do bytu vpadl jeho bratr.

Knox nadzvedl obočí. „Řekli mi, že odešel z práce a mířil sem.“

„Přesněji řečeno nám řekli, že odešel z práce a šel na rehabilitaci, ale Neecey z pizzerky Dino’s ho viděla venku před domem,“ vysvětlila Naomi.

Maloměstské drby se šířily rychlostí blesku. „Patrně sem přišel a zase odešel. Dělala jsem tady hrozný kravál, když jsem sem tahala všechny ty věci, ale jeho jsem nezahlídla.“

Knox si strčil klíče do kapsy. „Až ho uvidíš, řekni mu, že jsem ho tady hledal.“

„Já taky,“ přidala se Naomi. „Snažila jsem se mu dovolat, abych ho pozvala na tu nedělní večeři, ale spadla jsem rovnou do hlasové schránky.“

„Možná byste mu mohli říct, že jsem ho hledala taky já,“ pípla Waylay.

„A proč?“ zajímal se Knox.

Waylay, oblečená v růžovém svetru, pokrčila rameny. „Nevím. Prostě jsem měla pocit, že mě z toho vynecháváte.“

Knox si ji k sobě přitáhl a láskyplně jí rozcuchal vlasy.

„Fuj! To proto musím používat ty umělé laky!“ zanaříkala Waylay, ale já viděla, jak se koutek jejích úst pozdvihl, když ji můj nevrlý potetovaný kamarád políbil na temeno hlavy.

Naomi a Waylay dokázaly nemožné a změnily Knoxe Morgana v cíťu. A já seděla v první řadě a to představení sledovala.

„Postel přijde ve tři. Večeře bude v neděli v šest,“ nabručeně shrnul Knox.

„Ale můžeš dorazit dřív. Zejména když přineseš víno,“ dodala Naomi a zamrkala na mě.

„A žlutý blesk,“ dodala Waylay.

„Uvidíme se.“

Všichni tři zamířili ke schodům, Knox uprostřed s pažemi kolem svých děvčat.

„Díky, že mě tu necháte přespávat.“

Knox na to odpověděl zdvižením ruky.

Dívala jsem se, jak odcházejí, a pak jsem zavřela dveře. Potom můj zrak upoutala lesklá zeleň té květiny. Osamělá domácká věc v jinak skoro prázdném bytě.

Nikdy předtím jsem neměla kytku. Žádné kytky. Žádné domácí mazlíčky. Nic, co by nedokázalo přežít dny či týdny beze mě.

Doufala jsem, že ji nezahubím, než to tady dodělám a zabalím. S povzdechem jsem uchopila složku, kterou předtím popadla Waylay, a otevřela ji.

Zahleděl se na mě obličej Duncana Huga.

„Nedokážeš se schovávat věčně,“ pohrozila jsem fotografii.

Slyšela jsem, jak se vedle tiše otevírají a zase zavírají Nashovy dveře.

3

Mrtvý v příkopu

Nash

Když jsem sjížděl se svým SUV ze silnice, slunce už vystoupalo vysoko nad řadu stromů a měnilo zmrzlé konečky trávy ve třpytivé diamanty. Ignoroval jsem bušení srdce, upocené dlaně a svíravý pocit v hrdle.

Většina Knockemoutských bude ještě v posteli. Obecně jsme byli spíš městem nočních pijáků než ranních ptáčat. Což znamenalo, že bylo jen málo pravděpodobné, že tu v tuhle dobu na někoho narazím.

Nepotřeboval jsem, aby celé město mluvilo o tom, jak se policejní šéf Morgan nechal postřelit a pak mu přeskočilo, když se snažil získat zpátky zatracenou paměť.

Knox a Lucian by se do toho zamotali a strkali by ty své civilní nosy tam, kde nemají co dělat. Naomi by na mě vrhala soucitné pohledy a přitom by mě ona a její rodiče hýčkali jídlem a čerstvě vypraným prádlem. Liza J. by předstírala, že se nic nestalo, což pro mě, jako člena rodiny Morganů, byla jediná reakce, jež mi alespoň jakž takž vyhovovala. Nakonec by na mě vyvíjeli tlak, abych si vzal dovolenou. A co bych z toho sakra měl?

Když jsem pracoval, měl jsem aspoň důvod dělat ty rutinní pohyby. Měl jsem důvod vstávat každé ráno z postele – nebo z gauče.

A pokud jsem každý den vstával z gauče a oblékal si uniformu, mohl jsem klidně vykonat něco užitečného.

Přepnul jsem automatickou převodovku do parkovacího režimu a vypnul motor. S klíčky v pěsti jsem otevřel dveře a vystoupil na štěrkovou krajnici.

Bylo svěží jasné ráno. Ne moc obtěžkané vlhkým vzduchem ani všude kolem nebyla tma jak v pytli jako onu noc. Aspoň tohle jsem si pamatoval.

Snažil jsem se klidně dýchat. Čtyři sekundy nádech. Sedm sekund zadržet dech. Osm sekund výdech. Měl jsem obavy. Obavy, že už si nikdy nevzpomenu. Že si vzpomenu. Nevěděl jsem, co by bylo horší.

Na druhé straně silnice se rozprostírala nekonečná změť plevele a porostu. Jakýsi zapomenutý a pro neplacení hypotéky zabavený pozemek.

Soustředil jsem se na drsný kov klíčků, které se mi zarývaly do kůže, na křupání štěrku pod botami. Pomalu jsem kráčel k autu, které tam nestálo. K autu, na které jsem si nedokázal vzpomenout.

Obruč kolem mé hrudi se bolestivě stáhla. Můj postup vpřed se zpomalil. Můj mozek si to možná nepamatoval, ale něco ve mně ano.

„Jen nepřestávej dýchat, pitomče,“ připomínal jsem si.

Čtyři. Sedm. Osm.

Čtyři. Sedm. Osm.

Nohy nakonec uposlechly rozkaz a pohnuly se zase vpřed.

Tenkrát jsem k tomu autu, tmavému čtyřdveřovému sedanu, přistoupil zezadu. Ne že bych si to pamatoval. Asi tisíckrát jsem sledoval záznam toho incidentu pořízený palubní kamerou a čekal, že mi osvěží paměť. Ale pokaždé jsem měl pocit, jako když se dívám na někoho jiného, kdo kráčí vstříc události, při níž téměř přijde o život.

Devět kroků ode dveří k zadnímu nárazníku sedanu.

Palcem jsem se dotkl koncového světla. Po letech služby mi to začalo připadat jako nevinný rituál, až se nakonec můj otisk stal tím, co auto po jeho nalezení umožnilo identifikovat.

Po zádech mi volně stékal studený pot.

Proč si na to nedokážu vzpomenout?

Dokážu to někdy?

Nebyl bych příliš netečný, kdyby se Hugo vrátil, aby tu práci dokončil?

Viděl bych ho vůbec přicházet?

Záleželo by mi na tom tolik, abych ho zastavil?

„Nikdo nemá rád sklíčeného a apatického pitomce,“ zamumlal jsem polohlasně.

S roztřeseným dechem jsem udělal další tři kroky a dostal se tak na úroveň místa, kde se tehdy nacházely řidičovy dveře. Kde předtím byla krev. Když jsem se sem poprvé vrátil, nedokázal jsem se donutit, abych vystoupil z auta. Jen jsem seděl za volantem a hleděl na štěrk s těmi rezavými skvrnami.

Ty teď ale byly pryč. Příroda je vymazala. Jenže já je tam stále viděl.

Slyšel jsem pořád jakýsi rozléhající se zvuk. Něco mezi křupáním a šustěním. Pronásledoval mě ve snech. Nevěděl jsem, co to je, ale přišlo mi to důležité a zároveň děsivé.

„Do háje,“ zamručel jsem si pod vousy.

Vrazil jsem si palec mezi obočí a začal to místo třít.

Zbraň jsem tehdy vytáhl moc pozdě. Nepamatoval jsem si, jak se mi ty kulky zaryly do masa. Dva rychlé výstřely. Pád na zem. Ani Duncana Huga, jak vystupuje z auta a stojí nade mnou, jsem si nepamatoval. Nepamatoval jsem si, co mi říkal, když mi šlapal na zápěstí ruky držící zbraň. Nepamatoval jsem si, jak mi naposledy zamířil na hlavu. Nepamatoval jsem si, co říkal dál.

Věděl jsem jen, že zemřu.

Že bych měl zemřít.

Nebýt těch reflektorů.

Štěstí. Nic jiného než štěstí se nepostavilo mezi mě a poslední kulku.

Hugo zmizel. Za dvacet vteřin mě našla jedna zdravotní sestra, která zrovna spěchala do zaměstnání, na urgentní příjem, a okamžitě se do toho dala. Nezaváhala. Nepanikařila. Jen odváděla skvěle svou práci. Šest minut, než přijela pomoc. Nejdřív záchranné složky, muži a ženy, které jsem znal celý svůj život. Drželi se stanovených postupů a vše vykonávali s úspornou efektivitou. Nezapomněli svůj výcvik. Nic nezpackali ani nereagovali pozdě.

A to všechno, zatímco já ležel skoro bez života na kraji silnice.

Nepamatoval jsem si, jak ta sestra použila mou vysílačku, aby zavolala pomoc, a přitom mi pevně držela prsty na ráně. Nepamatoval jsem si, jak na mne Grave šeptem mluvil, když mi záchranáři z těla odřezávali košili. Žádné vzpomínky ani na to, jako mě pokládali na pojízdné lůžko a vezli do nemocnice.

Část mého já zemřela přesně na tomhle místě.

Možná tu měl zemřít i zbytek.

Vykopnul jsem směrem do kamene, minul a zarazil si nohu do hlíny. „Au. Sakra,“ zamumlal jsem.

To utápění v sebelítosti mě už fakt začínalo štvát, ale nevěděl jsem, jak se z toho vyhrabat. Nevěděl jsem, jestli to dokážu.

Tu noc jsem se nezachránil.

Nesejmul jsem toho hajzla. Ani trochu jsem mu to nevrátil.

Bylo jen pouhé štěstí, že jsem zůstal naživu. Štěstí, že synovec té sestry, který trpěl autismem, dostal před spaním, když se jeho teta chystala do práce, záchvat. Štěstí, že ho před odjezdem do nemocnice pomáhala uklidnit.

Zavřel jsem oči, vtahoval do sebe další vzduch, bojoval proti té obruči svírající mou hruď. Když mě ranní vánek zbavoval studeného potu, který zmáčel mé tělo, po zádech mi přejel mráz.

„Drž se. Mysli na něco jiného. Na jakoukoli pitomou věc, která nezpůsobuje, že nenávidíš sám sebe.“

Lina.

Překvapilo mě, kam moje myšlenky zalétly. Ale byla tam. Stála na schodech vedoucích k mému bytu a oči jí zářily. Dřepěla vedle mě v tom špinavém skladišti, ústa pobaveně zvlněná. Samé flirtování a sebejistota. Zavřel jsem oči a ten výjev tak podržel. Atletická postava zdůrazněná přiléhavým oblečením. A všechna ta opálená hladká kůže. A hnědé oči, kterým nic neušlo.

Cítil jsem svěží vůni jejího pracího prášku a soustředil pozornost na ty plné růžové rty, jako kdyby mě ony samy dokázaly v tomto světě ukotvit.

Něco ve mně se pohnulo. Ozvěna těch včerejších žhavých uhlíků.

Z té mé bizarní fantazie na krajnici mě náhle vytrhl jakýsi zvuk po pravé straně.

Ruka mi vylétla k pažbě pistole.

Vyjeknutí. Nebo možná zakňučení. Nervy a adrenalin způsobovaly, že hučení v mých uších zesílilo. Nebyla to halucinace? Nebo vzpomínka? Nějaká zatracená vzteklá veverka, která mě přišla kousnout do obličeje?

„Je tam někdo?!“ zavolal jsem.

Jedinou odpovědí mi bylo ticho.

Pozemek, který vedl paralelně se silnicí, se několik desítek centimetrů svažoval směrem k odvodňovacímu příkopu. Za ním se nacházelo trnité mlází, plevel a porost škumpy, jež nakonec přecházel v malý lesík. Na druhé straně se rozprostírala Hesslerova farma, která šíleně vydělávala na každoročně vytvářeném bludišti v obilí a políčku s dýněmi.

Intenzivně jsem poslouchal a snažil se zklidnit své srdce i dech.

Měl jsem vycvičené instinkty. Aspoň jsem si to myslel. To, že jsem vyrůstal jako syn drogově závislého člověka, mě naučilo odhadovat nálady, hledat známky toho, že všechno se chystá jít do háje. Můj policejní trénink na tom dál stavěl a naučil mě číst v situacích i lidech líp, než to dokázala většina ostatních.

Ale to bylo předtím. Teď byly mé smysly otupělé, instinkty utlumené tichou intenzitou paniky, jež kypěla těsně pod povrchem. Tím ustavičným nesmyslným křupáním, které jsem opakovaně slyšel v hlavě.

„Jestli tam někde jste, vy vzteklé veverky, měly byste se radši klidit,“ zahalekal jsem do prázdné krajiny.

Pak jsem to uslyšel doopravdy. Slabé zařinčení kovu o kov.

To nebyla žádná veverka.

Vytáhl jsem služební zbraň a začal sestupovat z mírného svahu. Zmrzlá tráva mi křupala pod nohama. Každý těžký nádech byl viditelný v podobě stříbrného obláčku. Srdce jako by mi svým rytmickým bušením vytvářelo v uších zvukové tetování.

„Knockemoutská policie!“ zavolal jsem a prozkoumával prostor pohledem a pistolí.

Chladný vánek pohyboval listy, způsoboval, že lesy ševelily a mně na kůži mrznul pot. Byl jsem tam sám. Nějaký přízrak.

Cítil jsem se jako idiot a vsunul zbraň zpátky do pouzdra.

Předloktím jsem si otřel zpocené čelo. „To je směšné.“

Chtěl jsem se vrátit do auta a odjet. Chtěl jsem předstírat, že tohle místo neexistuje, že já neexistuju.

„Dobře, veverko. Tohle kolo jsi vyhrála,“ zavrčel jsem.

Ale neodešel jsem. Neslyšel jsem už žádný zvuk, který vydává rychlým pohybem rozmazaný veverčí ocas, zatímco se řítí směrem ke mně. To nějaká neviditelná stopka mě přinutila, abych zůstal na místě.

Bez jakéhokoli zvláštního důvodu jsem přiložil prsty k ústům a krátce a pronikavě zahvízdal.

Tentokrát to nepochybně bylo prosebné zakňučení a drhnutí kovu o kov. Sakra. Možná ty moje instinkty nakonec nebyly tak rozbité.

Znovu jsem zahvízdal a sledoval ten zvuk směrem k ústí drenážní trubky. Přikrčil jsem se a tam, asi půldruhého metru uvnitř, jsem to našel. Špinavého, urousaného psa, který seděl na jakémsi pelechu z listí a suti. Byl pomenší, kdysi byl možná bílý, ale nyní měl hnědé skvrny od bláta a srst slepenou do kudrnatých chomáčů.

Zaplavila mě úleva. Nebyl jsem blázen. A tohle kruci nebyla žádná veverka se vzteklinou.

„Ahoj, kamaráde. Co tu děláš?“

Pes zvedl hlavu a koneček jeho špinavého ocasu obezřetně zacukal.

„Jen si vezmu baterku a líp se na tebe podívám, ano?“ Pomalými, opatrnými pohyby jsem z opasku vytáhl svítilnu a přejížděl jejím kuželem po psovi.

Dojemně se třásl.

„Ty ses tady asi hezky zasekl, co?“ poznamenal jsem. Všiml jsem si krátkého rezavého řetězu, který byl zjevně omotaný kolem jakési sukovité větve.

Pes znovu zakňučel a trochu zvedl přední packu.

„Já se pro tebe pomalu a opatrně natáhnu. Dobře? Když budeš chtít, můžeš popolézt. Já jsem hodný. Slibuju.“ Lehl jsem si na břicho do trávy a vrazil ramena do ústí trubky. Nepohodlně mě obemykala a nyní v ní byla, kromě světla baterky, tma jako v pytli.

Pes zakňučel a couvl.

„Chápu. Mně se taky nelíbí stísněné prostory a tma. Ale musíš být statečný a jít tudy,“ zaklepal jsem na zablácenou a zrezivělou trubku. „No tak pojď. Pojď sem, kamaráde.“

Teď stál na všech čtyřech, vlastně na třech, protože jednu přední packu měl pořád zdviženou.

„Ty jsi ale hodný, i když pořádně smradlavý pes. Pojď sem a já ti dám hamburger,“ sliboval jsem.

Když pes přešlapoval na místě, jeho groteskně dlouhé drápky klapaly ve vzrušeném rytmu. Nepohnul se ale ani o kousek.

„A co takhle kuřecí nugety? Koupím ti jich celou krabici.“

Pes zdvihl hlavu a tentokrát ji přitom naklonil na druhou stranu.

„Podívej, kamaráde, já opravdu nechci jet do města, tam vzít odchytovou tyč a pekelně tě vyděsit. Bylo by mnohem jednodušší, kdybys po špičkách přemístil ten svůj zašpiněný zadek sem.“

Ta slepená změť srsti se na mě užasle zadívala. Pak pes udělal opatrný krok vpřed.

„To je ale hodný pejsek.“

„Nashi!“

Svoje jméno jsem uslyšel o zlomek vteřiny předtím, než cosi teplého a pevného narazilo do mého trupu. To způsobilo, že jsem se rychle zdvihl a hlavou se praštil o vrch trubky.

„Au! Do háje!“

Pes, pořádně vyděšený, odskočil zpátky, aby se schoulil do svého špinavého pelechu.

Vydrápal jsem se z roury, v hlavě mi hučelo a bolelo mě rameno. Zareagoval jsem instinktivně, položil na útočníka ruku a s využitím své kinetické energie ho srazil a přišpendlil k zemi.

Srazil a přišpendlil ji.

Pode mnou ležela teplá a měkká Lina. Oči měla překvapením rozšířené a její ruce pevně sevřené v pěst mě držely za košili. Potila se a v uších měla sluchátka.

„Co tu sakra děláš?“ otázal jsem se a jedno sluchátko jí vytáhl z ucha.

„Já? Co tu sakra děláš ty? Proč se válíš na kraji silnice?“

Opřela se do mě svými pěstmi, svými boky, ale i když jsem hodně zhubnul, shodit mě ze sebe nedokázala.

Přesně v tuhle chvíli jsem si uvědomil polohu, v níž jsme se nacházeli. Leželi jsme na sobě hruď na hrudi, břicho na břiše. Můj rozkrok se pevně vklínil mezi její dlouhé, hezky tvarované nohy. Cítil jsem horkost jejího těla, jako kdybych byl obličejem v peci.

Moje tělo zareagovalo odpovídajícím způsobem a já okamžitě ucítil sílící erekci.

Ulevilo se mi a zároveň mě to vyděsilo. Vyděsilo mě to z pochopitelných důvodů spjatých se zdvořilostí a dodržováním zákonů. Skutečnost, že moje nádobíčko zřejmě funguje, byla dobrá zpráva, vzhledem k tomu, že jsem ho od postřelení nevyzkoušel. Protože ve mně bylo rozbitých tolik věcí, neměl jsem zájem přidávat na ten seznam ještě i svůj penis.

Lina pode mnou těžce dýchala a já viděl, jak se její štíhlý, ladný krk chvěje pulzem. Tepání v mém ztopořeném údu zesílilo. Doufal jsem, že bůh učiní zázrak a ona tu mou erekci neucítí.

„Myslela jsem si, že ležíš mrtvý v příkopu!“

„To mě nepřekvapuje,“ procedil jsem skrz zaťaté zuby.

Plácla mě do hrudi. „Moc vtipný, pitomče.“

Její boky se téměř nepostřehnutelně pohnuly. Můj pták si toho okamžitě všimnul a žádná míra profesionality ani jakékoli dobré vychování nedokázaly zabránit tomu, aby mi mozek nezaplavily představy toho, co bych s ní chtěl dělat.

Chtěl jsem se pohybovat, vniknout do toho žáru, použít její tělo k tomu, abych sám sebe znovu oživil. Chtěl jsem pozorovat, jak se její ústa otvírají a oči zavírají, až se budu vší silou nořit dovnitř. Chtěl jsem cítit, jak se kolem mě svírá a jak tím chraplavým, sexem prosyceným hlasem šeptá moje jméno.

Chtěl jsem se do ní zabořit tak hluboko, až se nakonec uvolní a vezme mě celého s sebou, zabaleného ve veškerém tom žáru.

Bylo to víc než jen pobláznění, víc než jen běžná přitažlivost. To, co jsem cítil, balancovalo na okraji nekontrolované touhy.

Představy, které se mi honily hlavou, hrozily, že mě dostanou do ještě víc ponižující situace. Uchopil jsem roztřepené otěže svého sebeovládání a nutil se od toho okraje couvnout.

„Do prdele,“ zamumlal jsem si sám pro sebe.

„Bys to radši chtěl?“

Zamrkal jsem a pak jsem upřel svůj zrak do jejích očí. Ty hnědé hlubiny obsahovaly náznak pobavení a ještě něco. Něco nebezpečného.

„Dělám si z tebe legraci, kanóne.“

Znovu se pode mnou posunula a já zatnul zuby. V plicích mě pálilo, což mi připomínalo, že bych se měl nadechnout. Na mém potu nebylo teď už nic chladného.

„Zarývá se do mě tvoje pistole.“

„To není moje pistole,“ pronesl jsem skrz zaťaté zuby.

Její ústa se šibalsky zvlnila. „Já vím.“

„Pak se přestaň hýbat.“

Trvalo mi to dalších třicet vteřin, ale nakonec jsem se od ní dokázal odlepit. Znovu jsem se dostal na nohy a potom se sklonil dolů, abych jí pomohl vstát. Celý vynervovaný jsem za ni zatáhl víc, než bylo nutné, takže mi narazila přímo do hrudi.

„Ne tak zhurta, chlapáku.“

„Promiň,“ řekl jsem a položil jí ruce na ramena a pak udělal velmi záměrný krok zpět.

„Neomlouvej se. Omluvu bych žádala jen tehdy, kdybys neměl velmi zdravou biologickou reakci na to mé přitlačení k zemi.“

„Takže rádo se stalo?“

Podle toho, jak vypadala, si byla zaběhat. Měla na sobě legíny a tenké tričko s dlouhým rukávem, přičemž obojí obepínalo její tělo jako druhá kůže. Její sportovní podprsenka byla tyrkysová a tenisky jasně oranžové. K jedné paži měla připnutý telefon a v držáku u pasu měla zastrčený malý pepřový sprej.

Zdvihla hlavu a i ona si mě důkladně překontrolovala. Když po mně přejížděla pohledem, měl jsem pocit, jako kdyby mě hladila. Dobrá zpráva pro moje mrtvé nitro. Špatná zpráva pro erekci, kterou jsem se snažil potlačit.

Takhle jsme tam stáli – blíž, než jsme měli, se zrakem toulajícím se po tom druhém a s dechem zatajeným – dlouhou žhavou vteřinu.

Ty žhavé uhlíky v mém nitru se rozhořely, šířily žár a zevnitř mě zahřívaly. Znovu jsem se jí chtěl dotknout. Potřeboval jsem to. Ale jakmile jsem zdvihl ruku, abych se k ní natáhl, do mého vědomí vtrhlo pronikavé zapípání.

Lina uskočila a plácla rukou na hodinky.

„Co to sakra bylo?“ zeptal jsem se.

„Nic. Jen… upozornění,“ odpověděla vyhýbavě a neobratně s hodinkami zápolila.

Lhala. Tím jsem si byl jistý. Ale než jsem se stačil domoct odpovědi, v trubce se začalo rozléhat žalostné kňučení.

Lina pozdvihla obočí. „A co je sakra tohle?“

„Pes. Aspoň si myslím, že je to pes,“ řekl jsem jí.

„To jsi tam dělal?“ zeptala se, když mě obcházela a mířila k rouře.

„Ne, já si vždycky tak dvakrát nebo třikrát v týdnu vlezu do nějaký trubky. Mám to v popisu práce.“

„Ty jsi ale veselá kopa, kanóne,“ zavolala na mě Lina přes rameno, když si před rourou klekala na všechny čtyři.

Přitlačil jsem si zase prst mezi obočí a snažil se nevěnovat pozornost její provokativní pozici. Došlo mi totiž, že moje vzrušení už překračuje nebezpečnou hranici.

„Zničíš si oblečení,“ varoval jsem ji a zdvihl oči k modré obloze, abych se nemusel dívat, jak se po čtyřech plazí dovnitř.

Zlostně jsem se zahleděl na svůj ztopořený úd, který se mi zarýval do zipu a opasku.

„Ahoj, miláčku. Nechtěl bys odtud trošku vylézt? Já pak zařídím, aby ti bylo líp?“

Mluvila – zpěvavě – ke psovi. To jsem si samozřejmě uvědomoval. Ale něco hloupého a zoufalého v mému nitru na ten její konejšivý hrdelní tón reagovalo.

„Nech to radši na mně,“ řekl jsem spíš jejímu hezky tvarovanému zadku v obtažených břidlicově šedých legínách.

„To je ale hodný pejsek nebo fenka,“ pronesla Lina, než zase vykoukla ven. Na tvářích a rukávech měla špinavé čmouhy. „Nemáš v autě něco k jídlu, kanóne?“

Proč mě to jen nenapadlo? „V přihrádce u spolujezdce mám sušené hovězí.“

„A nevadilo by ti, kdyby ses o tu svačinku podělil s naším novým kamarádem? Myslím, že kdybych měla v ruce něco lákavého, dostala bych ho blíž.“

Ona byla něco lákavého. Po břiše bych se plazil bahnem, jen abych se na ni mohl líp podívat, ale to bych udělal já, a ne nějaký napůl zmrzlý toulavý pes.

Zamířil jsem zpátky ke svému SUV a přemlouval krev, aby opustila můj rozkrok. V autě jsem našel sušené hovězí a ze sady pro případy nouze vzadu jsem vytáhl vodítko, misku pro psy a lahev vody.

Když jsem se s věcmi vracel, Lina byla v trubce zalezlá ještě víc, ležela na břiše a byla vidět jen od pasu dolů. Dřepl jsem si vedle ní a nakoukl dovnitř. Moje malá chlupatá koule se po centimetrech posouvala blíž a nyní už byla tak blízko, že by dokázala člověka skoro kousnout či olíznout.

„Buď opatrná,“ upozornil jsem Linu. Zase na mně zaútočily představy vzteklých veverek.

„Tohle zlatíčko mě nekousne. Ona mi jen zničí tohle moc pěkné tričko, až ji k sobě přitulím. Ale to bude stát za to. Že, princezno?“

V hrudi se mi hromadila úzkost. Neobtěžoval jsem se zjišťovat, co ji vyvolalo. V těchto dnech to mohlo být cokoli. „Lino, já mluvím vážně. Jde o policejní záležitost. Pusť mě k tomu,“ prohlásil jsem rázně.

„Tenhle roztřesený zatoulaný pejsek? To sotva.“ Její hlas se uvnitř strašidelně rozléhal.

„Nechci, aby sis ublížila.“

„Nehodlám si ublížit, a pokud si ublížím, byla to moje volba a společně to vyřešíme. A kromě toho, ty a tvoje chlapácká ramena se tam nevejdete.“

Měl jsem zavolat okresní veterinární správu. Vychrtlý Deke by se tam krásně vešel.

Moc jsem do trubky neviděl, ale vypadalo to, jako kdyby se pes o několik centimetrů přiblížil, aby jemně očichal Lininu nataženou ruku.

„To hovězí, Nashi,“ připomněla Lina. Natáhla druhou paži dozadu a zatřepala prsty.

Můj polotvrdý pták pořád zažíval peklo, když se snažil ignorovat to, jak byly ty legíny obtažené kolem jejího pozadí. Podařilo se mi ale sáček se sušeným hovězím roztrhnout a nějak jí ho podat.

Lina si jej vzala a natáhla se směrem ke psovi. „Tady máš, ty fešando.“

Maličká, zablácená chlupatá koule se opatrně plazila směrem k natažené ruce.

Malí psi taky koušou. Lina nedokáže útoku zabránit. A pak tady byly věci jako infekce, které taky vzbuzovaly obavy. Kdo ví, jací parazité se mohli vyskytovat v tomhle napůl zmrzlém hnoji? Co když Lina chytí nějakou infekci anebo bude potřebovat plastickou operaci obličeje? A všechno to bude moje vina.

Lina pořád vydávala mlaskavé zvuky, pes se po centimetrech blížil a moje srdce si málem prorazilo skrz hrudní kost cestu ven.

„Koukni na tohle. Krásný kousek sušeného hovězího. Všechno je to tvoje,“ říkala a lákavě mávala sušeným masem před psem.

Přitiskl jsem ruce na Lininy boky, připravený zatáhnout.

„Ne, ten milý člověk mě teď jen zezadu objímá. On tě tou svou vyděšeností nechce vůbec vystrašit.“

„Já nejsem vyděšený,“ namítl jsem.

„Nashi, jestli ty prsty zaryješ ještě hloub, budu mít modřiny. A ne ty z laškování,“ řekla.

Pohlédl jsem dolů a všiml si, že mi úplně zbělely klouby prstů z toho, jak jsem třímal křivky jejích boků. Povolil jsem sevření.

„Hodná holka!“ zvolala Lina a já se naklonil a snažil se zjistit, co se děje. Ale bránilo mi v tom rameno a výhled mi navíc blokovala zmiňovaná hezky tvarovaná prdelka.

„Mám teď tu naši roztomilou holku k sobě pěkně přitulenou a pevně ji držím,“ oznamovala Lina. „Je tu jen jeden problém.“

„A jaký?“

„Nedokážu se vykroutit z trubky ven a zároveň ji nepustit. Budeš mě muset vytáhnout.“

Znovu jsem pohlédl na její zadek. Musím být opravdu opatrný, až budu sepisovat hlášení o téhle události, nebo z toho Grave bude mít druhé Vánoce.

„No tak, veliteli. Já nekoušu. Dostaň mě z toho odporného močálu dřív, než začnu myslet na vzteklinu a blechy.“

Měl jsem dvě možnosti. Mohl jsem se postavit a vytáhnout ji buď za kotníky, nebo to zkusit rovnou za boky.

„Jen abys věděla, právě vybírám variantu, která bude nejohleduplnější k tvému kříži.“

„Prostě mě popadni a tahej.“

„Dobře. Ale zastav mě, kdyby ti to bylo nepříjemné anebo ten pes začal vyvádět.“

„Ježišmarja, Nashi, dávám ti souhlas k tomu, abys mě z tý drenážní trubky vytáhl za prdel. Tak jdi na to.“

Přemýšlel jsem, jak je možné, že mě jedno krátké mentální zdravotní cvičení dostalo do téhle situace, popadl jsem ji za boky a škubl jimi proti svému rozkroku. Málem se mi nepodařilo spolknout zasténání, když Linin trup vyklouzával z roury.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se skrz zaťaté zuby.

„Všechno. Ona je prostě miláček. Páchne sice jako pytel hnoje, ale je kamarádská.“

Pevně jsem Linu chytil za boky. „Jak víš, že je to ona?“

„Růžový obojek pod vší tou špínou.“

Doufal jsem, že to sakra není motor auta, co jsem náhle zaslechl na silnici. „Proboha. Jestli někdo pojede kolem…“ zamumlal jsem.

„No tak, kanóne. Ukaž mi, co je v tobě,“ povzbuzovala mě Lina. Pes vzrušeně zaňafal, jako kdyby se svou hrdinkou souhlasil.

Na kolenou jsem po centimetrech couval a přitom škubl jejími boky směrem na sebe. Ty dokonalé křivky znovu přistály na tom pravém místě. Ale tentokrát její hlava, paže i pes vyklouzli z roury na zmrzlou trávu. Zůstávala na všech čtyřech, zadkem přesně proti mému rozkroku. Mé srdce se rozbušilo třikrát rychleji a já najednou pocítil závrať z důvodů, které neměly nic společného s úzkostí.

V tu chvíli přejelo dvojitou plnou čáru malé luxusní porsche a zastavilo za mým vozem.

„Nepotřebuješ s tím pomoct, veliteli?“ Za volantem se culil Naomin nejlepší kamarád Stefan Liao.

Pohlédl jsem na Linu, která směrem ke mně pozdvihla přes rameno obočí. Vypadalo to, jako kdybych na krajnici ojížděl nějakou ženskou.

„Myslím, že už jsme to zvládli, Stefe,“ odpověděla mu.

Stef pobaveně zasalutoval a uličnicky se zazubil. „No, asi budu všem vyprávět, jak jsem viděl, čím policejní šéf Morgan začíná svoje sobotní ráno.“

„Zatknu tě za to, že se chováš jako osina v zadku,“ varoval jsem ho.

„Vypadá to, jako kdybys o tom něco věděl, veliteli,“ řekl na to Stef, zamrkal, zamával a odjel směrem k městu.

„Nashi?“

„Co je?“ vyplivl jsem ze sebe.

„Myslíš, že bys mě mohl pustit? Začínají mě napadat myšlenky, při kterých by se mohla tahle naše nová kamarádka začít červenat.“

Tiše jsem zaklel a sundal z Liny své ruce – a rozkrok – a pak jsem na vychrtlý fenčin krček navlékl vodítko. Skutečně na něm měla špinavý růžový obojek bez psí známky. Jak obojek, tak fenka vypadaly, jako kdyby absolvovaly několikakilometrový běh blátem.

Nevěděl jsem, jestli mám dřív zvednout tu ženu nebo zvíře, a rozhodl jsem, že bezpečnější bude zvolit psa. Dojemně se mi klepal v náručí a jeho zastřižený ocásek nervózně tloukl do mého břicha. Lina vstala.

„Gratulujeme, tatínku. Je to holka,“ pronesla. Z rukávu si vytáhla telefon a vyfotila mě.

„Nech toho,“ nakazoval jsem jí rozmrzele.

„Neboj. V pase to uříznu, aby nikdo neviděl, jaký arzenál tam máš,“ škádlila mě, postavila se přede mě a pořídila selfie všech nás tří. Já se na něm mračil a ona smála.

Pes mi povylezl výš na hrudník a třásl se. „Lino, přísahám, že…“

Přiložila mi ruku na prsa a bouře ve mně se ztišila. „Uklidni se, Nashi.“ Její hlas byl něžný, jako kdyby znovu mluvila k té umolousané psí katastrofě. „Já si tě jen dobírám. Jsi v pohodě. Já jsem v pohodě. Všechno je v pohodě.“

„Je to nevhodné. Choval jsem se nevhodně,“ trval jsem na svém.

„Jsi rozhodnutý si zase něco vyčítat, že?“

Fenka mi zabořila hlavu pod bradu, jako kdybych byl připravený ji chránit.

„A co tohle?“ řekla Lina a druhou rukou psa konejšivě pohladila. „Přestanu si tě dobírat – dočasně. Když připustíš, že jsou horší věci než způsobit, že si připadám fyzicky atraktivní, i když jsem úplně propocená a celá od bláta. Platí?“

Smradlavý voříšek se v tu chvíli rozhodl mi olízat obličej od čelisti až k očím.

„Myslím, že se jí líbíš,“ poznamenala Lina.

„Páchne jak žumpa,“ postěžoval jsem si. Ale ta malá psí očka se na mě upřela a já něco pocítil. Ne ty spalující plameny, které na mě zaútočily pokaždé, když byla Lina nablízku, ale něco jiného. Něco láskyplnějšího a smutnějšího.

„Tak jaký je plán, šéfe?“ zeptala se Lina.

„Plán?“ zopakoval jsem a pořád upřeně hleděl do těch smutných hnědých očí.

4

Dočista špinavý

Lina

Když byl náš ušmudlaný poklad nakrmený, napojený a zabalený v čistém tričku, posadila jsem se na sedačku spolujezdce v mikině knockemoutského policejního oddělení, původně patřící jeho šéfovi. Zrovna takhle jsem si průběh svého rána nepředstavovala. Myslela jsem, že si dlouhým během vyčistím hlavu, a ne že skončím na všech čtyřech s Nashem Morganem.

Ten člověk s působivým sebeovládáním zavřel dveře na mé straně, obešel kapotu a vklouzl za volant. Chvilku tam seděl. Když hleděl skrz čelní sklo, čišelo z něj vyčerpání a napětí.

„Tady se to stalo?“ zeptala jsem se. Četla jsem články na internetu, reportáže o tom, jak se dopravní kontrola proměnila v past.

„Kde se mělo co stát?“ vyhýbal se odpovědi, předstíral, že o ničem neví, a přitom si zapínal bezpečnostní pás.

„Takže to budeme hrát takhle? Dobře. Tak ty jsi jen náhodou projížděl kolem místa, kde tě postřelili, a pak jsi použil své rentgenové vidění a zjistil, že v drenážní trubce je uvězněný pes.“

„Ne,“ odpověděl, potom nastartoval motor a pustil topení. „To můj supersluch, žádné rentgenové vidění.“

Kousla jsem se do rtu a zkusila to znovu. „Je pravda, že si to nepamatuješ?“

Něco zavrčel, otočil auto přes oba jízdní pruhy a zamířil k městu.

Dobrá tedy.

Nash zaparkoval za naší budovou, hned vedle mého třešňově červeného Dodge Chargera. Parkoviště Honky Tonk, Knoxova baru pro křupanské motokáře, bylo opuštěné, tedy kromě hrstky aut, která tam včera v noci nechali zodpovědní pijáci.

Hleděli jsme na páchnoucí, srstí a listy pokrytý balík v mém náru-
čí a pak ke mně Nash zdvihl pohled. Ty džínově modré oči byly ztrápené a já pocítila velmi ženskou a velmi otravnou touhu zařídit, aby mu bylo líp.

„Díky za pomoc, tam u té trubky,“ řekl nakonec.

„Za málo. Doufám, že z toho nebude moc velký skandál,“ poškádlila jsem ho.

Zahleděl se jinam a třel si místo mezi obočím, asi z nervozity.

„A neopovažuj se znovu omlouvat,“ varovala jsem ho.

Pohlédl zpátky na mě, rty zvlněné. „A co mám říct?“ zeptal se.

„Co takhle ‚pojďme tu chlupatou kouli vykoupat‘?“ navrhla jsem a otevřela dveře.

Vylezl z auta za mnou. „Nemusíš to dělat. Můžu ji odsud odvézt.“

„Už jsem na tom zainteresovaná. A kromě toho už jsem taky špinavá. A pokud mě neklamou vzpomínky z dětství, čtyři ruce jsou při koupání psů vždycky lepší než dvě.“

Zamířila jsem ke dveřím, jež vedly k zadním schodům, a potlačila úsměv, když jsem slyšela, jak si Nash sám pro sebe nadává, ale následuje mě.

Dohnal mě, šel až trochu moc blízko za mnou a pak mi podržel dveře. Z trička, do kterého byl pes zabalený, vykoukla hlava a já cítila, jak se mi na břiše vrtí neupravený chlupatý ocásek.

Po schodech jsem stoupala pomaleji než obvykle, vědoma si uzlíčku v mém náručí a muže vedle mě.

„Nevadilo by ti, kdybychom ji umyli u tebe?“ zeptala jsem se na schodech. Na stole v mém bytě ležela krabice se šanony a já nepotřebovala, aby ji Nash viděl.

„Jo, jasně,“ odpověděl po chvíli.

Vyšli jsme po schodech až nahoru. Když si sahal do kapsy pro klíče, jeho rameno se otřelo o mé. Znovu jsem to pocítila. Ten vzrušující záblesk energie pokaždé, když jsme se dotkli. Překvapilo mě to. Spontánní fyzické kontakty jsem přece neměla ráda. Vždycky jsem je vnímala s nepříjemnou intenzitou. S Nashem to ale bylo… jiné.

Odemkl dveře, otevřel je a ustoupil, abych mohla vejít první.

Zamrkala jsem. Jeho byt byl zrcadlovým obrazem mého a naše ložnice a koupelny měly společnou zeď. Ovšem tam, kde můj byl nerenovovaným, nepopsaným listem, Nashův byt prošel někdy v tomhle desetiletí modernizací. Ale byl v něm strašný binec.

Nic na tom muži mi nenapovídalo, že je čuně, ale všude po bytě byly rozesety nepopiratelné důkazy tohohle tvrzení.

Na oknech do ulice byly stažené rolety a bránily tak světlu i výhledu. Na konferenčním stolku ležela částečně složená hromada prádla. Vypadalo to, jako kdyby skládání vzdal a chvíli jen z vrchu vytahoval čisté svršky. Na podlaze bylo poházené špinavé oblečení, posilovací gumy, zřejmě jako součást rehabilitace, a papírová přání brzkého uzdravení. Na gauči ležela zmuchlaná deka a polštář.

V kuchyni jsem si všimla nových spotřebičů a žulové pracovní desky. Kuchyň se otvírala do hlavního obytného prostoru, což mi umožňovalo ničím neblokovaný výhled na špinavé nádobí, staré polystyrenové misky na jídlo s sebou a minimálně čtyři uschlé kytice. Jeho jídelní stůl, podobně jako můj, byl pokrytý šanony a neotevřenou poštou.

Celý byt páchl zatuchlinou, jako kdyby byl moc dlouho zavřený a neužívaný. Jako kdyby v něm nebyl život.

„Je tady… obvykle tady nebývá takový nepořádek. Poslední dobou jsem toho měl moc,“ řekl a znělo to, že je mu trapně.

Nyní jsem si byla na milion procent jistá, že ty jeho rány sahají hloub, než přiznává.

„Koupelna?“ zeptala jsem se.

„Tudy,“ ukázal směrem k ložnici a vypadal trochu zaraženě.

Ložnice nebyla takovou pohromou jako zbytek bytu. Spíš vypadala jako prázdný hotelový pokoj. Nábytek – postel, komoda, dva noční stolky –, všechno hezky sladěné. Nad úhledně ustlanou postelí visela zarámovaná kolekce notových zápisů, všechno country hudba. Na jednom z nočních stolků byla jako vojáci na noční stráži vyrovnaná řada lahviček s léky na předpis. Na jejich povrchu byla vidět tenoučká vrstva prachu.

Ten člověk určitě spal na gauči v obýváku.

Koupelna prozrazovala typického starého mládence. Jen málo kosmetiky a naprosto žádná snaha o atmosféru. Proboha, vždyť i závěs a ručníky v koupelně byly béžové.

Moje vana byla lepší, já ji měla na nožkách ve tvaru pařátů, on s modernějším kachličkovým obložením. Na podlaze vedle pěkného koše s víkem ležela hromada špinavého prádla. Pokud Nash opravdu nebojoval s nějakými démony, pak jeho přitažlivost by kvůli tomuhle nerespektování pravidel u mě určitě o několik bodů klesla.

„Nevadilo by ti, kdybychom zavřeli?“ zeptala jsem se.

Pořád vypadal trochu otřeseně. Ve zraněném Nashi Morganovi bylo něco, co se mnou cloumalo. A pokušení to opětovat bylo téměř nepřekonatelné.

„Nashi?“ Natáhla jsem se a stiskla mu paži.

Škubl sebou a pak nepatrně zavrtěl hlavou. „Jo. Promiň. Co je?“

„Nevadilo by ti, kdybychom zavřeli, aby nám ta naše malá smradlavá kámoška neutekla?“

„Jasně.“ Opatrně přibouchl dveře a pak si zase třel to místo mezi obočím. „Omlouvám se za ten nepořádek.“

Vypadal tak ztraceně, že jsem musela bojovat s nutkáním přistoupit k němu a políbit ho, aby mu bylo líp. Místo toho jsem mu zvedla do zorného pole psa. „Jediný nepořádek, který mě teď zajímá, je tenhle.“

Položila jsem fenku na zem a rozmotala tričko. Okamžitě přiložila čumák k dlaždičce a začala ji očuchávat. Statečná holka, zkoumá své nové prostředí.

Nash se dal do práce jako dřevěná loutka, která se náhle proměnila ve skutečného chlapce. Sehnul se a začal do vany napouštět vodu. Město se ohledně jeho velmi hezkého zadku nemýlilo, usoudila jsem, když jsem si přes hlavu svlékala jeho mikinu.

Pozdvihla jsem tričko špinavé od psa. „Tohle asi budeš muset spálit.“

„Spálit budu možná muset celou tuhle koupelnu.“ Kývl hlavou směrem ke psovi, který všude nechával své maličké blátivé stopy.

Stáhla jsem ze sebe svůj ušpiněný krátký top a hodila ho na tu hromadu pochybného prádla.

Nash se dlouze zadíval na mou sportovní podprsenku a pak si málem natáhl krk, jak se rychle otočil, aby raději rukou zkontroloval teplotu vody a zbytečně upravoval sprchový závěs.

Milé a džentlmenské.

Rozhodně ne můj typ. Ale musela jsem přiznat, že ráda vidím, že jsem ho rozhodila.

Pořád se vyhýbal přímému pohledu na mě. Ze skříňky na prádlo vytáhl hromádku ručníků, dva složené hodil na zem vedle vany a třetí rozprostřel pod umyvadlem.

„Radši si sundej tu košili, kanóne,“ radila jsem mu.

Podíval se na košili s knoflíčky na límečcích, která byla součástí jeho uniformy a nyní byla pokrytá pruhy od bahna a skvrnami od trávy. S grimasou si začal rozepínat knoflíky a svlékat si ji. Pak ji hodil do koše na prádlo. Potom ze země sebral tu hromadu špinavého prádla a přihodil ji tam taky.

Na sobě měl bílý nátělník s dlouhým rukávem, který mu obepínal hruď. Pod levým rukávem byla vidět barevná tejpovací páska, jakou atleti používají na svá zranění.

„Co kdybys z kuchyně přinesla nějaký velký hrnek nebo něco podobného? Nechci ji sprchovat, aby ji to nevyděsilo,“ navrhl.

„Určitě.“ Nechala jsem ho s fenkou a začala své pátrání po nádobě vhodné k jejímu mytí.

Rychlé prohledání skříněk ukázalo, že každý kus nádobí, který ten muž vlastnil, se nacházel buď ve dřezu, nebo v přeplněné myčce, která soudě podle zápachu nebyla v poslední době v provozu. Nasypala jsem do myčky prášek, zapnula program a pak ručně umyla velký umělohmotný kelímek z pizzerie Dino’s.

Když jsem se schválně loudala kolem jeho stolu, abych si rychle prohlédla ty krabice se spisy, pocítila jsem jen jemný osten viny.

Byla jsem na cestě zpátky do koupelny, takže jsem skutečně šla okolo. A kromě toho jsem měla svůj úkol. A nebylo mojí chybou, že je tam nechal otevřené, ospravedlňovala jsem si své počínání sama pro sebe.

Trvalo mi necelých třicet vteřin, než jsem stačila zaměřit pozornost postupně na tři složky.

HUGO, DUNCAN.

WITTOVÁ, TINA.

217.

217 byl policejní kód pro napadení spojené s pokusem o vraždu. Člověk nemusel být génius, aby mu došlo, že se pravděpodobně jednalo o policejní hlášení ve věci Nashova postřelení. Byla jsem rozhodně zvědavá. Ale měla jsem čas jen na jedno rychlé nahlédnutí, což znamenalo stanovit si priority. Rychle jsem se podívala směrem do ložnice a jedním prstem jsem nadzvedla víko na krabici s Hugovým spisem. Dokument nebyl na omak hladký a mně došlo, že podobně jako noční stolek v ložnici byl i on pokrytý jemnou vrstvou prachu.

Sotva jsem pohlédla na papír navrchu, nelichotivý policejní snímek pořízený před pár lety, už jsem zaslechla slova: „Našla jsi něco?“

Vylekaná jsem krabici rychle zavřela, srdce mi přeřadilo na vyšší rychlost a teprve pak mi došlo, že to Nash volá z koupelny.

Odstoupila jsem o krok od stolu a vydechla. „Už jdu,“ slabě jsem zakřičela zpátky.

Když jsem se vrátila do koupelny, mé srdce sebou škublo. Nash tam stál polonahý a jeho promočený nátělník ležel na podlaze vedle vany. A usmíval se. Úsměv sexy chlápka na plný výkon.

Někde mezi tou polonahostí a úsměvem jsem ztuhla a kochala se tím pohledem.

„Jestli kolem sebe nepřestaneš cákat, vytopíme holičství,“ upozorňoval Nash psa, který běhal z jedné strany vany na druhou. Nash na fenku stříkal vodu z kohoutku a ona ze sebe vydávala chraplavý, ale rozradostněný štěkot.

Vyprskla jsem smíchy. Oba se ke mně otočili.

„Napadlo mě, že ji radši strčím do vany, aby nám tu nedělala neplechu,“ vysvětlil Nash.

Mezi nutným rizikem a hloupostí vedla jen tenká hranice.

„Nemohla bys ji nějak podržet, až ji budu polévat?“ navrhl Nash a plnil kelímek čistou vodou.