Michaela Grünig

BLANKENESE. ZWEI FAMILIEN

Licht und Schatten

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Cover design © by Massimo Peter-Bille

Cover Motive © by Joanna Czogala / Arcangel: Rido, shutterstock.com

Translation © 2024 by Soňa Brtna Havlová

ISBN 978-80-249-5584-1

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

Mému milovanému otci,
Christophu Grünigovi

Seznam osob

Rodina Caspariusových

Werner Casparius, *1862, patriarcha rodu, šéf rodinného rejdařství

Veit Casparius, *1870, jeho svobodný bratr

Esther Caspariusová, 1872–1899, Wernerova zemřelá manželka židovského vyznání

Viktorie Caspariusová, *1876, druhá Wernerova manželka,
protestantka

John Casparius, *1892, syn Wernera a Esther,
budoucí dědic rodinného podniku

Felicitas Caspariusová, *1899, dcera Wernera a Esther

Otto Casparius, *1910, syn Wernera a Viktorie

Rodina Hansenových

Gustav Hansen, 1870–1910, zemřelý kapitán

Irma Hansenová, *1873, vdova po Gustavovi, hostinská

Albert Hansen, *1892, Irmin nejstarší syn, lodivod

Nelly Hansenová, *1893, Albertova manželka,
pomocnice v domácnosti, dvě děti (Fritz a Peter)

Hendrik Hansen, 1893–1918, Irmin druhý syn, padl ve válce

Gesine Matusiaková, *1894, Hendrikova bývalá snoubenka,
jedno dítě (Fanni)

Karl Hansen, 1894–1915, třetí Irmin syn, padl ve válce

Willi Hansen, *1896, čtvrtý Irmin syn, potápěč

Leni Hansenová, *1897, Irmina dcera, servírka a sedlářka

Heinz Hansen, *1910, Irmin pátý syn

Další důležité osoby

Hanne Dierksenová, *1872, nejlepší přítelkyně Irmy Hansenové

Luisa von Tannhaus, *1894, snoubenka Johna Caspariuse
ze šlechtického rodu

Max Wehrmann, *1867, německý bankéř a kmotr Johna Caspariuse

Lola Wehrmannová, *1901, Maxova dcera

Felix Mansfeld, *1888, přítel Johna Caspariuse z války

Samuel Kasigo, *1904, námořník z Namibie

Elias Jacobson, *1894, výrobce tabáku z Hamburku
židovského vyznání

Ina, *1897, přítelkyně Leni Hansenové z dětství

1. kapitola

Blankenese, začátek března 1919

Leni se jako každé ráno před prací rozhodla jít oklikou po zimně ztichlé pláži podél Labe. Do sedlářství na hlavní ulici se klidně mohla dostat po několika schodištích vinoucích se klikatými uličkami její rodné čtvrti Blankenese. Ale na cestě po pláži pod svahem u řeky jí do tváře vanul svěží vítr a mohla si užívat každodenně se měnící pohled na vodní hladinu. Mraky dnes visely nad řekou tak nízko, že jimi krajina naproti jen matně prosvítala. Nedlouho po konci války kolem s tichým šploucháním proplouvalo pouze několik bárek a rybářských lodí. Majestátní nákladní čtyřstěžníky, na které se dřív nemohla vynadívat, se na dlouhé plavby už dávno nevydávaly. Albert tvrdil, že důvodem je pokračující britská námořní blokáda. Na závěr pak obvykle vždycky procedil mezi zuby: Zatracení psi!

Přestože teploty konečně vystoupaly nad bod mrazu, po modrošedé hladině pluly malé ledové kry. Přitáhla si kabát, který jí byl příliš velký, těsněji ke štíhlému tělu. Navzdory vrstvě novin, kterou si nacpala do bot, chladem skoro necítila nohy. Snad bude brzy všechno zase jako dřív. V ranním tichu neslyšela nic než vlastní dech a líně plynoucí Labe jí připadalo neskutečné, téměř jako svět ze sna. Každou chvíli se tu mohly objevit strašlivé příšery, kterými ji bratři strašili, když byla malá.

Tiše se té představě zasmála a spěchala dál. Jediný netvor, se kterým se v těchto dnech musela potýkat, byl její šéf Kröger. S tímhle starým chlípným omezencem si ale už poradí, nadarmo nevyrůstala s pěti bratry.

Když od břehu vystoupala po dlouhém schodišti a zahnula do hlavní ulice vydlážděné kočičími hlavami, zaslechla za sebou rychlé kroky. Než se stačila otočit, kdosi jí zezadu ledovými prsty zakryl oči. „Hádej, kdo to je?“ zeptal se známý hlas.

„Ino!“ vykřikla Leni a otočila se, „kvůli čemu jsi tak brzy venku?“ Přítelkyně stejně jako spousta jiných mladých žen převzala civilní zaměstnání za vojáka, který za války bojoval za vlast, a teď roznášela ve čtvrti poštu. Na rozdíl od ní však Inu práce nebavila.

„Kvůli telegramu pro krejčovství Paulsen.“ Ina si třela promodralé ruce, aby je zahřála. „Naštěstí pro mě už je to naposledy. Od zejtřka můžu zase zůstat v teplý posteli a pořádně se vyspat.“

Leni vykulila oči. „Jak to?“

„Mommsen mě požádal o ruku a…“

„Ten tlustej řezník? Bože! Doufám, žes ho odmítla?“

Kamarádčin výraz potemněl. „No… Franz není zas tak tlustej, a kromě toho…“

„Ale vždyť už mu musí být nejmíň čtyřicet!“ vyhrkla Leni zděšeně. Došlo jí, že kamarádka opravdu uvažuje o tom, že nabídku k sňatku přijme.

„No a? Franz je v nejlepších letech a má svůj vlastní obchod. Je to dobrá partie. Zvlášť teď, když ve válce padlo tolik mužů,“ odsekla Ina a vzdorovitě vystrčila bradu.

Ačkoli by ta slova vzápětí nejraději spolkla, Leni si nemohla pomoct. „Takovýhle nesmysly ti namluvila matka?“ Dobře věděla, že paní Feddersenová, která byla sama hubená jak lunt, na dceři šetřila. Ina se často najedla dosyta jen proto, že se nad ní slitovala Leniina matka a podstrčila jí chleba s máslem. „Inulenko, ty přece nemůžeš být do toho starýho chlapa zamilovaná. A manželství bez lásky… to nejde!“

Ina se na ni zle podívala. „Seš ňáká nafrněná, Leni. Jen počkej a uvidíš… jednoho dne dojde i na tebe. Skoro všichni mladí muži padli ve válce nebo jsou z nich mrzáci. A my taky nejsme žádný princezny. Co jinýho nám zbývá než se smířit s osudem, pokud nechcem zůstat na ocet?“

Leni by dokázala uvést tisíc důvodů, proč by bylo lepší počkat na opravdovou lásku. Ostatně její vlastní rodiče toho byli nejlepším důkazem. Měli se vroucně rádi a společně prožívali šťastné i těžké chvíle až do otcovy předčasné smrti. A bylo víc než jasné, že matka z prožitého šťastného manželství stále ještě čerpala sílu a odvahu. Na druhou stranu si nedovedla ani ve snu představit, jak strašné musí být probouzet se každé ráno vedle řezníka Mommsena! Ina mu pak nejspíš bude muset každý den prát zakrvácený plášť. Už jen z té představy se jí dělalo špatně.

Ina zřejmě postřehla, co jí běží hlavou. Jako kdyby potřebovala přesvědčit sebe samu, horlivě pokračovala: „Franz je poctivej a váženej člověk. Kromě toho nám často podstrčí porci masa navíc… bez potravinových lístků.“

Leni nechtěla, aby se hádka s kamarádkou úplně vyhrotila. Proto se rozhodla, že ji nebude poučovat, že slovo „poctivý“ se příliš neslučuje s masem, které se rozdává pod rukou v rozporu se zákonem. Spolkla všechny další kritické poznámky a usmála se. „Tak vám oběma přeju hodně štěstí.“

„Děkuju,“ odpověděla stále ještě naštvaná Ina. „Nejdřív se budem brát jen na úřadě, ale příští rok, až bude zase lepší zásobování, uspořádáme oslavu. Na tu seš samozřejmě taky srdečně zvaná.“

Leni rozevřela náruč a kamarádku objala. „Přijdu moc ráda.“

„Tak fajn.“ Napůl udobřená Ina poklepala na tašku s poštou, kterou měla zavěšenou na ramenou. „Už musím jít.“

Leni přikývla. Taky už měla zpoždění. „Brzy nashle.“ Cestou k sedlářství přemýšlela o kamarádčiných slovech. Měla pravdu, ve válce padlo hodně mladých mužů. Bezděčně se jí vybavilo, jak matka obdržela strašnou zprávu o Karlově a později Hendrikově smrti. Bratři padli v letech 1915 a 1918 a celá rodina, která zůstala v Blankenese, pro ně hodně dlouho truchlila. Zvláště smrt jejího oblíbeného bratra Hendrika, který miloval zábavu, krátce před koncem války byla tragédií. Během poslední dovolené totiž přivedl svou snoubenku do jiného stavu. Dceru Fanni nikdy nespatřil.

O své vlastní budoucnosti příliš nepřemýšlela, byla zaneprázdněná postáváním ve frontách před prázdnými obchody, neustálým sžíravým hladem, péčí o nejmladšího bratra a taky prací v sedlářství. Stejně jako všichni sousedé ze čtvrti žila ze dne na den a vždycky měla starost jen o to, aby nikdo z nich netrpěl nouzí a aby všichni měli dostatek jídla.

Energicky rozrazila vstupní dveře do sedlářství. Do nosu ji okamžitě udeřila kořeněná vůně kůže, mýdla a včelího vosku. Nedbale pohodila kabát na jeden z háčků na stěně obložené dřevem a srdečně pozdravila své dva kolegy, kteří už seděli u pracovního stolu. Rozhodla se, že se panujícím nedostatkem mužů nebude znepokojovat. Nějak to dopadne, pomyslela si a odhodlaně popadla děrovačku a uzdu, na které začala pracovat včera.

V necelých dvaadvaceti letech měla nepochybně čas a zatím si nepotřebovala hledat manžela. A než aby se jako Ina nechala dotlačit k dobré, ale nemilované partii, to raději zůstane sama. Navíc se právě vyučila sedlářkou, a tak měla vlastní, i když skromný příjem. Kromě toho už nějakou dobu sledovala milostný život svých bratrů, který taky nevypadal vždycky růžově. Možná není vůbec snadné najít velkou lásku.

„Slečno Hansenová?“ rozlehlo se náhle dílnou.

„Ano?“ ozvala se Leni váhavě. Co od ní Kröger může chtít tak brzy ráno?

„Do kanceláře!“ zazněl šéfův stručný pokyn.

Leni obrátila oči v sloup a odložila úderník a kladívko, kterými před chvílí vyrazila další díry do ohlávky. Když se letmo podívala na kolegy, všimla si, že se oba podezřele soustředěně sklánějí nad svou prací. S nepříjemným pocitem v břiše se vydala na cestu do kanceláře.

„Zavři za sebou dveře,“ sykl Kröger, když vstoupila.

Poslechla, ale zastavila se hned vedle dveří. Neměla ráda, když s ním byla v místnosti sama.

„Určitě tušíš, o čem s tebou chci mluvit,“ řekl mistr sedlář. Byl poměrně malého vzrůstu a v jeho fretčí tváři se zračilo cosi záludného. Kröger vyšel z války dobře jen proto, že si naklonil důvěřivé boháče ve vilách podél proslulé ulice Elbchaussee. Osobně podplatil čeledíny, a ti pak přesvědčovali své zaměstnavatele, že je nutné pořizovat průběžně nová sedla a postroje.

Leni zavrtěla hlavou.

Kröger povytáhl obočí, což mělo nejspíš vypadat shovívavě. „Milá slečno Hansenová, oba dobře víme, že sedlářský řemeslo není nic pro jemný ženský ruce.“

„Pracuju stejně tvrdě jako Moritz a Ernst,“ ohradila se. Šest dní v týdnu dřela od rána do večera, přestože v lednu byla oficiálně zavedena osmihodinová pracovní doba. Kromě toho byly švy od ní v nepoddajné kůži mnohem rovnější než ty jejích kolegů.

Kröger pokýval hlavou. „Ženy jsou svým založením a podstatou podřízené mužům. S tím nic nenaděláš. Taková je povaha věcí. Teď se ale objevil další problém. Naši stateční vojáci se vracejí domů a potřebujou práci. V rodině mé ženy jsou hned dva kandidáti, který si dělaj zálusk na tvoje místo…“ Na chvíli se odmlčel.

Leni se sevřel žaludek. Proboha, snad ji teď nevyhodí. „Ale já ten plat potřebuju, pane Krögere.“

„Holka, to se nedá vůbec srovnávat. Muž přece musí živit celou rodinu. A ženy… no, ženy mají zase jiný trumfy, jak se v životě prosadit.“ Podivně intenzivně se na ni zadíval. Leni polkla.

Najednou k ní přistoupil a chytil ji za ruku. „Když se na mě tak prosebně díváš těma svejma modrejma očima, úplně mi to rve srdce.“

Tohle důvěrné gesto jí bylo nepříjemné, ale nechtěla ho právě teď urazit. „Prosím, nevyhazujte mě, pane Krögere. Slibuju, že ze sebe budu i nadále vydávat to nejlepší.“

Na rtech se mu náhle objevil úšklebek. „To nejlepší? Jo, to by mě zajímalo.“ Sevření zesílilo. „Kdybych tě dál zaměstnával navzdory přání mýho vyženěnýho klanu, pak bys mi ale musela trochu vyjít vstříc…“

Ztuhla.

Kröger si její šokované mlčení zřejmě vyložil jako souhlas. „Víš, kdybys na mě byla občas trochu milá, mohl bych přimhouřit oko…“

Prudce vytrhla ruku z jeho sevření, rozmáchla se a vlepila mu pořádnou facku.

Kröger se zaraženě chytil za tvář.

Kdyby nebyla tak rozzuřená, připadalo by jí legrační, jak zklamaně vypadá. Takhle musel vypadat lišák, když mu na poslední chvíli vyklouzla husa, o které si myslel, že už ji má v hrsti.

O chvilku později se šéf vzpamatoval a výhrůžně k ní vykročil. „Dělej, padej odsud! Už tě tu nechci nikdy vidět.“

„Žádný strachy,“ rozrazila rázně dveře. „Za daných okolností bych tu nezůstala ani za všechny prachy světa.“ Zlostně pohlédla na tupě mlčící kolegy a rozhodla se, že na ně nebude plýtvat slovy na rozloučenou. Ať si od nynějška zas navlékají nitě do ucha jehly sami těmi svými neohrabanými prsty! Když na sebe hodila kabát, obrátila se ještě jednou ke Krögerovi: „Můj bratr Albert si zítra vyzvedne mzdu, co mi dlužíte, se svým oddílem domobrany.“ Když odcházela, s uspokojením zahlédla, jak šéf při tom oznámení zbledl.

Nadšení z vítězoslavného odchodu brzy pominulo. Cestou domů byla čím dál zasmušilejší. Zrovna včera jí matka říkala, jaké měla štěstí, že si jako mladá holka našla stálou práci. To nebylo v této těžké době samozřejmostí. A teď se jí bude muset přiznat k fiasku s Krögerem. Přestože si nedokázala představit, že by jí matka za tu neuváženou facku vynadala, jistojistě ji nepotěší, že přijde o výplatu. Když dali dohromady příjem celé rodiny, zatím se jim dařilo s penězi vyjít. Jak to teď bude dál? Neměla by jít na nově zřízený úřad práce? Nebo ten taky byl jen pro bývalé vojáky? Nešťastně vystoupala po schodech do tweehusu, rybářského domu s doškovou střechou, jehož pravou polovinu koupil otec rok před svou smrtí. Levá půlka už delší dobu zela prázdnotou, protože dědicové bývalého majitele, jejich vzdáleného příbuzného, se nedokázali shodnout na jejím využití.

Když prošla malou brankou do zahrady, sklíčeně pohlédla na zimně pusté záhony, které obklopovaly hrázděnou budovu. V létě a na podzim tady sklízeli mangold, cukrovou řepu, pastinák a brambory. V panujícím chladném počasí se však bohužel nedařilo žádné zelenině, která by doplnila jejich zásoby potravin. S povzdechem otevřela dvojdílná vrátka, nad která otec kdysi vlastnoručně zavěsil svatební ceduli s nápisem Gustav Hansen a Irma Hansenová, a vstoupila dovnitř. Jako vždycky musela chvíli počkat, než si zvykla na přítmí. Aby se v místnostech drželo teplo a ušetřilo se uhlí, zakryla matka všechna okna koberci. Jenom škvírami pronikalo dovnitř domu trochu slunečního světla.

V tu chvíli ji zahlédli Albertovi synkové, pětiletý a šestiletý. Kroužili kolem ní a řehtali, jako by seděli na koních. Nejspíš si zase hráli na trapery na Divokém západě. Jejich matka Nelly by jim asi měla vypravovat méně krvelačné příběhy…

„Seš v pasti!“ vykřikl Peter, zatímco jeho mladší bratr jí sevřel nohy.

„No, to já přece vím,“ opáčila. Bez námahy se uvolnila ze sevření malého Fritze, zvedla ho do výšky a přehodila si ho přes rameno jako pytel brambor. „Jestli mě chceš porazit, budeš muset sníst ještě spoustu labskausu.“

Peterovi se rozzářily oči. „Dneska budeme mít labskaus?“

Leni by si nejraději nafackovala. Klučíci měli stále hlad. Často se ani dosyta nenajedli, natož aby ochutnali speciální pochoutky. Vyhýbavě řekla: „Nevím, co má dnes babička nachystáno. Možná dušenej tuřín?“

„Fuj, nesnáším tuřín,“ postěžoval si Peter.

„Já taky,“ špitl malý Fritz.

Postavila chlapce zpátky na zem. „Jí se, co je na stole,“ řekla přísně a rychle pohladila své dva synovce po hlavě. Ti se opět rozběhli po světnici jako trapeři.

Přes tmavou místnost byla poblíž kachlových kamen natažená šňůra na prádlo. Matka přes ni přehodila prostěradlo. Poskytla tak snoubence svého padlého syna Hendrika, které se její rodina jako svobodné matky zřekla, a jejímu dítěti alespoň trochu soukromí.

Gesine vykoukla zpoza provizorního závěsu. „To už seš zpátky z práce?“

Leni pokrčila rameny. Chtěla o incidentu s Krögerem nejdřív říct matce, než se na ni sesype celá rodina s otázkami.

Ale zdálo se, že Gesine důvody jejího předčasného příchodu stejně nezajímají. „To se mi hodí. Můžeš mi pomoct?“ Vyšla ze své části světnice a Leni si všimla, že jí po zádech splývají zcuchané, mokré dlouhé blond kadeře.

„Proboha, proč si myješ vlasy v tomhle mrazu? Ještě z toho budeš mít smrt,“ vyhrkla. Sáhla po hřebenu, který Gesine držela v ruce, a začala jí vlasy rozčesávat.

„Dneska večer jdu ven,“ vysvětlila jí skoro švagrová a škubla sebou, když Leni prohrábla hřebenem jeden obzvlášť nepoddajný pramen. „Můžeš mezitím dohlídnout na Fanni?“

Ta slova ji ranila. Hendrik nebyl mrtvý ještě ani rok, jejich společné dceři jsou teprve dva měsíce a Gesine už zase vyráží ven? Přesto odpověděla: „Když ji nejdřív nakojíš… s radostí.“

Gesine přikývla. „Čistejch plenek je taky dost, včera jsem je všechny vyvařila.“

Chtěla ještě něco dodat, když se seshora ozval Nellyin rezolutní hlas: „Petere! Fritzi! Okamžitě pojďte sem! Tím svým řevem probudíte malou.“

Oba chlapci okamžitě vyběhli po schodech nahoru. Věděli, že matce není radno odporovat, když sedí shrbená u šití, aby přispěla k rodinnému rozpočtu.

Gesine se roztrpčeně zašklebila a zašeptala: „To ji teda napadlo trochu pozdě.“

Leni si tiše povzdechla. Z Albertovy ženy a Gesine se v tomhle životě už nejspíš kamarádky nestanou. Možná se ale jejich výbušné nepřátelství dalo vysvětlit i stísněnými životními podmínkami. Přímo pod střechou obývala jeden pokoj Albertova čtyřčlenná rodina. Ve druhém sdílela Leni s matkou bývalou manželskou postel svých rodičů a devítiletý bratr Heinz spal na úzké pryčně před ní. Dole ve světnici bydlely Gesine a Fanni, zatímco bratr Willi spal na lavici v kuchyni. Bylo tu narváno, a když chtěl člověk být chvíli sám, musel se jít projít. Přesto byla v tu chvíli vděčná, že na starosti se ztrátou zaměstnání není sama. Nějak to dopadne. Jak to vždycky říká matka? Nějak bylo, nějak bude.

2. kapitola

Blankenese, červen 1919

John zmateně hleděl na moře bílých karafiátů, které zdobily vchod a lavice kostela. Jak k těm květinám Friedrichova rodina proboha přišla? Nebo to byly výpěstky z jejich vlastního skleníku? Bylo vůbec legální pěstovat okrasné rostliny namísto zeleniny, vždyť i teď – sedm měsíců po skončení války – obyvatelstvo stále trpělo nouzí? Když minulý týden vystoupil z vlaku, málem mu to zlomilo srdce. I v Blankenese vládla bída: vyhublí starci a zmrzačení kamarádi dřepěli ve škarpě a žebrali o teplé jídlo. Kdysi výstavní Bahnhofstraße zaplavovali muži s prázdnými pohledy a cedulkami Hledám jakoukoli práci na krku. A Friedrichova rodina oplakávala synovu předčasnou smrt neuvěřitelným množstvím řezaných květin.

Ze svého místa ve čtvrté řadě mohl mezi hlavami truchlících spatřit drahocennou rakev, která stála hned vedle oltáře. Mimoděk se zachvěl, věděl, že truhla z ebenového dřeva je prázdná. Ostatky jeho spolužáka a nejlepšího přítele, stejně jako ostatky mnoha dalších kamarádů zůstaly ve Francii. V neznámém hrobě někde poblíž Verdunu. Zemřel v poziční válce o pár metrů země, která byla stejně nesmyslná jako krutá. Teprve nedávno ho prohlásili za mrtvého, ačkoli byl nezvěstný od roku 1916. Proč už Friedrich není naživu a proč se právě on směl vrátit domů? To byla do nebe volající nespravedlnost. Přítel byl od mládí vždycky ten lepší z nich: okouzlující, vtipný a vynikající námořník. Proč tu neseděl místo něho, který teď s kamenným výrazem zíral na prázdnou, květinami zaplavenou rakev?

Snažil se soustředit na farářovu smuteční řeč. Právě silným hlasem prohlašoval: „Friedrich zemřel za nás všechny na bojišti cti. Na rozdíl od nekalých živlů, které se nyní chopily moci v naší krásné vlasti, zpečetil svou věrnost císaři a říši svou krví.“

Nejraději by vstal a odešel. Farář a další hodnostáři v Blankenese stále ještě nepochopili, že za bídu, která Německo postihla – spoustu mrtvých vojáků, hladomor, skomírající ekonomiku –, nevděčí nikomu jinému než svému úžasnému císaři. A zatímco se první demokraticky zvolená vláda snažila ze všech sil dostat zemi z mizérie, elity oplakávaly ztrátu monarchie. Z toho by člověk vyskočil z kůže.

„Friedrichovým rodičům zůstává hrdost na statečnost jejich syna, na jeho nekonečný smysl pro povinnost a neutuchající lásku k vlasti,“ burácel v chrámové lodi hlas faráře Schwarze. „Zemřel slavnou smrtí hrdiny.“

Pastorova emotivní, ale prázdná slova byla čirý výsměch. Válka Johnův dříve tak pevně zakořeněný pohled na svět zbořila jako domeček z karet. I on bojoval na „bojišti cti“ a za svou statečnost byl dokonce vyznamenán Železným křížem první třídy. Ale tohle zabíjení nemělo nic společného se ctí. Nic z toho nebylo hrdinské. Zejména ne smrt. Slyšel dospělé muže volat jako malé děti své matky, zatímco jiní v panice ztráceli kontrolu nad svými tělesnými funkcemi. Jako každý voják cítil obrovský strach, který nikdy předtím nepoznal, a nezměrnou vinu. Na seržantův rozkaz střílel a zabíjel jedovatým plynem Francouze. Byli mezi nimi jistě mladí otcové od rodin nebo intelektuálové, s nimiž by v době míru rád poseděl v pařížské kavárně. Lidé, kteří mu nikdy neublížili.

Polkl a snažil se myslet na to jediné, co ho v tuto chvíli drželo při životě. Dnes večer se opět setká s Luisou, která až do včerejška musela dělat společnost tetě v Drážďanech. Společně s její rodinou konečně stanoví datum svatby. Toužil ji sevřít v náručí jako svou ženu. Během nejhorších bitev mu jen myšlenka na snoubenku zabránila propadnout zoufalství. Její dopisy mu v nejtemnějších chvílích dodávaly útěchu a naději. Když ležel v zákopech, stále znovu přejížděl prstem po elegantním bleděmodrém písmu a kochal se jejími slovy. Tehdy se pevně rozhodl, že pokud z toho pekla vyvázne živý, co nejdřív si ji odvede k oltáři.

Krátce před koncem války ho však postřelili do pravého ramene. Jeho návrat oddálila následná operace a rekonvalescence, kterou zkomplikovala pozdní diagnóza otravy krve. Teď však už nebyl důvod, aby své rozhodnutí neproměnil v čin. Právě naopak. Zoufale potřeboval po svém boku silnou a milující ženu. Jen tak mohl čelit budoucnosti, která v tuto chvíli nevypadala zrovna růžově.

John se zamračil. Nikdy nečekal, že bude muset po svém návratu čelit takovým problémům. Možná to bylo naivní, ale během války na blaho rodinného rejdařství vůbec nepomyslel. Soustředil se na vlastní přežití a myslel si, že se to nějak zlepší. Ale to byl zjevně omyl.

Zatímco farář Schwarz odříkával poslední modlitbu a varhaník hrál píseň Jesus bleibt meine Freude od Johanna Sebastiana Bacha, myslel na znepokojivé dopisy, které ho zastihly už v sanatoriu. Otec mu v nich popisoval zoufalou situaci podniku a prorokoval blížící se krach rodinné firmy. Doprava zboží se kvůli letité námořní blokádě ze strany Britů zcela zastavila. Většina lodí jejich přepravní společnosti, které zabavili Spojenci, uvízla v zámořských přístavech. Nyní hrozila nová katastrofa v podobě mírové smlouvy, jejíž první návrh byl minulý měsíc předložen německým zástupcům ve Versailles. Požadavky vítězných mocností byly zničující. Německo mělo uznat výhradní válečnou vinu, postoupit rozsáhlá území na východě a západě země, vzdát se svých kolonií a zaplatit vyloženě směšně vysoké reparace. Nejhorší však bylo, alespoň pro rejdařství Casparius, že veškerý německý majetek v zahraničí měl být zadržen. „Chápeš, co to znamená, když to Spojencům projde?“ vybafl na něj otec krátce po příjezdu do rodinné vily. „Nikdy nám ty lodě nevrátí. To je náš konec!“

John se rozloučil před cihlovým průčelím kostela s rodinou zesnulého přítele, která alespoň navenek působila docela klidně, a vydal se na cestu domů. Na převlečení na večeři s rodiči své snoubenky mu nezbývalo moc času. Musel totiž ještě stihnout vlak do Hamburku, kde von Tannhausovi bydleli v honosném městském domě.

„Dobrý večer, milostpane,“ pozdravil ho komorník Cornelius a vzal od něj klobouk.

„Dobrý večer, Corneliusi,“ odpověděl a kývl na pozdrav. „Jsou otec a strýc doma?“ Rád by si s někým promluvil o smutečním obřadu, který ho tak rozrušil.

„Bohužel ne. Ale možná ví slečna Felicitas, jestli se pánové brzy vrátí?“ odpověděl sluha a uctivě pohlédl směrem k širokému schodišti. Po něm k nim právě plavně scházela jeho dvacetiletá sestra v bílých letních šatech zdobených krajkou.

„Bratříčku, konečně jsi tady!“ zvolala a zastavila se před ním. „Dneska je ten velký den, kdy získám sestru?“

„Hm,“ potvrdil se strojeným úsměvem. Sestra o pohřbu nic nevěděla. Nechtěl ji touhle neradostnou událostí zatěžovat, protože i ona Friedricha dobře znala. Kromě toho ho Felicitasina nefalšovaná radost zahřála u srdce. Naštěstí byla příliš mladá a nezkušená, aby chápala jeho únavu ze světa. Pro ni navždy zůstane velkým bratrem. Nezranitelným hrdinou jejích dětských let. A přestože i to byla jen krásná iluze, ulevilo se mu. Válka z něj sice udělala cynika a pesimistu, ale měl celý život ještě před sebou. Na rozdíl od Friedricha měl štěstí. Nebylo to sice spravedlivé, ale kde na světě vládla spravedlnost?

Felicitas zatleskala. „To je skvělé. Můžu ti pro tuhle slavnostní příležitost uvázat motýlka?“

„Samozřejmě. Nikdo to neumí líp než ty. Ale nejdřív si musím obléknout frak.“

Netrpělivě ho poplácala po tváři. „Pospěš si.“

O dvě a půl hodiny později seděl John u bohatě prostřeného stolu se svou snoubenkou, jejími rodiči a ovdovělou tetou z Drážďan. K jeho nelibosti neusadili Luisu vedle něj, ale šikmo naproti. Díky tomu ji sice mohl obdivovat v celé její kráse – měla na sobě tmavomodré večerní šaty, které skvěle zdůrazňovaly její štíhlou postavu, světlé blond vlasy a bílou pleť –, ale na důvěrnou výměnu názorů nebylo ani pomyšlení. Hned po předkrmu zkusil stočit hovor na blížící se svatbu, ale budoucí tchán nad tím žoviálně mávl rukou. Prohlásil, že bude lepší, když si po jídle promluví mezi čtyřma očima. John s ním souhlasil. Vzhledem k tomu, že svatební obřad bude podle starobylého zvyku pořádat rodina nevěsty, připadalo von Tannhausovi zřejmě rozumné probrat logistický a finanční rámec celé události v soukromí. Určitě to ještě hodinu vydrží, přestože se na dnešek těšil už skoro pět let.

Pyšně se zadíval na Luisu, jež právě vyprávěla o koncertu, který navštívila v Drážďanech. Jeho snoubenka byla nejen vysoká a obdařená pravidelnými jemnými rysy, ale také nesmírně kultivovaná. Její zasvěcené přednášky o výtvarném umění bylo vždycky potěšením poslouchat. Už před válkou byla díky svému půvabu a šarmu středobodem každého večírku. U nohou jí leželi všichni svobodní mládenci z hamburské společnosti. Když Luisa konečně souhlasila, že se stane jeho ženou, rivalové protáhli obličeje a on si připadal jako nejšťastnější muž pod sluncem. Krátce nato však vypukla válka a jejich svatební plány zhatila. Původně John věřil, že se do Blankenese vrátí nejpozději do Vánoc. Pak se ale všechno vyvinulo jinak a on rok co rok zápasil s nekonečnou noční můrou. Chápal, že si ho Luisa odmítla vzít během jedné z jeho krátkých dovolených. Která zdravá mladá žena by chtěla riskovat, že se během několika týdnů nebo měsíců stane válečnou vdovou?

Konečně nadešel ten správný čas. Zákusky byly sklizeny, a když dámy – Luisa se na něj ve dveřích ještě jednou s úsměvem otočila – opustily místnost, pozval ho von Tannhaus do své dubem obložené kanceláře. Posadili se do těžkých křesel čalouněných zelenou kůží.

„Doutník?“ zeptal se budoucí tchán. „Nebo radši koňak?“

„Ne, díky,“ usmál se John. „Rád mám při důležitých schůzkách čistou hlavu. A co může být důležitějšího než vlastní svatba.“

Kostnatý obličej jeho protějšku zvážněl. „No, chlapče, za stávajících okolností bych ti asi přece jen měl nalít skleničku. Protože ti bohužel musím sdělit něco nepříjemného.“

John se na něj tázavě zadíval. Měla by se snad svatba z pietních důvodů konat jen v úzkém kruhu, protože tolik rodin nedávno přišlo o příbuzné? Nikdo by pro to jistě neměl větší pochopení než on.

Von Tannhaus si odkašlal. „Podívej, já opravdu nejsem žádný nelida. Když mi Luisa tenkrát sdělila, že chce říct ano zrovna polovičnímu židovi, smířil jsem se s tím. Koneckonců, vážím si tvého otce a… no, tvoje matka zemřela mladá, ale…“ Jako by ho na okamžik vyvedl z míry Johnův udivený pohled. Po chvilce pokračoval: „Ale teď je veřejným tajemstvím, že rejdařství Casparius je na pokraji bankrotu. Jistě chápeš, že nemůžeme dceru vystavit tak nejisté budoucnosti. Proto tě chceme požádat, abys od této chvíle považoval zasnoubení mezi tebou a Luisou za zrušené.“

John měl na okamžik pocit, že zase slyší palbu nepřátelských kulometů, a srdce se mu rozbušilo. Vzápětí si ale uvědomil, že tenhle útok je jiné povahy. Nemohl se proti němu bránit včas pozvednutou zbraní a dobře mířenou ranou. Byl vůči němu zcela bezbranný.

„Ví… ví Luisa o konci našeho zasnoubení?“ vykoktal náhle ochraptělým hlasem.

Von Tannhaus přikývl. „Byl to její vlastní nápad. Musíš to pochopit, Johne. Ona je z domova zvyklá na určitý standard. Bylo by vyloženě neohleduplné nezajistit, aby si takový luxus mohla užívat i v budoucnu.“

Najednou pochopil, proč seděli u večeře odděleně. Luisa se ho stranila jako prašivého psa. Nechtěla, aby se jí znovu dotýkal. Ani slovy, ani gesty. A na rozloučenou mu věnovala soucitný úsměv. Beze slova vstal.

Jeho protějšek se zvedl také. „Chtěli jsme to ukončit s veškerou slušností, chlapče. Proto jsme tě dnes ještě jednou pozvali…“

„Se… slušností?“ John to slovo skoro nedokázal vyslovit.

„Ano, Luisa ti přece mohla sdělit svoje rozhodnutí písemně.“

„Tak to jí asi jako brzy zchudlý poloviční žid dlužím velké díky,“ vypadlo z něj hořce. Přešel ke dveřím a sáhl po klice. „Vyřiďte Luise, ať si nedělá starosti. Odteď už ji nebudu obtěžovat ani dopisy, ani svojí přítomností.“

Když John vyšel na ulici, třásly se mu ruce. V jeho nitru zuřila bouře protichůdných emocí. Čirá nenávist a bezmezné zklamání mu znemožňovaly jasně myslet. Namísto toho vnímal okolní prostředí na začátku léta – vily, aleje a pěstěnou zeleň – podivně zostřenými smysly. Všechno se mu zdálo barevnější, obrysy jako načrtnuté pravítkem. Pomalu kráčel po chodníku, aby se ztratil ze zorného pole Luisiny rodiny. Nechtěl jim dopřát to zadostiučinění, že ho spatří jako zlomeného člověka. Náhle se ho zmocnil pocit, že upadne. Hledal oporu, natáhl ruku k nejbližšímu sloupu veřejného osvětlení a opřel se o něj, dokud po několika vteřinách znovu nezískal rovnováhu. Bylo to tím šokem? Šokem z toho, že se teď přetrhlo jeho poslední záchranné lano a definitivně hrozilo, že se ve světě, který se mu pod nohama měnil v pohyblivý písek, utopí? Veškerá jistota, kterou ještě před chvílí cítil, se rozplynula. Jeho budoucnost se zdála být zahalená hustou, ponurou mlhou.

Náhle si vzpomněl na Luisiny dopisy, v nichž psala o své „duši žhnoucí touhou“. Dobrý bože, jaký byl blázen! Ani si nevšiml, že všechno kolem něj je pouhá přetvářka. Bezchybná fasáda, která zakrývala všechno ošklivé. Při zpětném pohledu byl nejspíš fraška celý jeho život: ve škole ho učili cti, smyslu pro povinnost a skromnosti, jen aby ho pak obratem poslali na frontu vraždit nevinné muže. Církev, která hlásala milosrdenství a lásku k bližnímu, prohlásila krutá německá tažení za svatou misi a o lidské ztráty se nestarala.

Největším zklamáním však přesto zůstala Luisina zrada. Už jenom samotný dnešní večer: nejprve vybraná večeře okořeněná zdvořilostní konverzací a pak chladně vypočítavé zúčtování. Luisa si ho chtěla vzít jenom proto, že kdysi byl bohatý dědic. Rozhodovalo pouze jeho budoucí bohatství. Jeho charakter, původ a láska jí byly v lepším případě lhostejné, v tom horším otravné. Nebesa! Zoufale teď do sebe potřeboval kopnout něco vysokoprocentního. Rozhlédl se a mávl na drožku. „Zavezte mě do nejbližšího hostince.“

3. kapitola

Nad Labem právě vycházelo slunce. Ještě před chvílí byla černočerná tma a teď zlatavá záře ohlašovala nový den. John s očima pálícíma únavou zíral do světla, které jemně ozařovalo okolí. Neměl tušení, jak se dostal zpátky do Blankenese. Podle všeho mu smysly nakrátko otupila přemíra alkoholu. Teprve kolem půlnoci, kdy se náhle zčista jasna ocitl před vchodem do rodinné vily na Elbchaussee, dokázal opět rozumně uvažovat. Rozhodl se, že rodinu teď za žádných okolností nechce vidět. Jakou pohádku by asi tak měl vyprávět sestře, která na něj jistě čekala celá natěšená, aby s ním probrala každý detail brzké svatby? Možná dokonce přinutila otce, aby dal chladit šampaňské. Ne, neměl to srdce sdělit jí tu neradostnou novinu.

Namísto toho strávil polovinu noci chozením po Blankenese a přemýšlením. Z Luisy, jeho milovaného blonďatého anděla, se vyklubala ledově chladná vypočítavá obchodnice. Přitom jí zůstal věrný i během války. Zatímco všichni jeho kamarádi si užívali v polních bordelích nebo v nevěstincích v týle, on se utěšoval myšlenkami na jejich svatební noc. Bylo pro něj nemyslitelné vlézt do postele s některou z takzvaných vojenských nevěst, které uspokojily klidně i víc než třicet frajerů za jediný den. Nedokázal by se pak na sebe s čistým svědomím podívat do zrcadla. Jenže místo toho, aby laskal něžné tělo své ženy, stál teď definitivně tváří v tvář troskám svého života. Zklamaný, osamělý a čelící hrozícímu krachu společnosti, kterou měl zdědit. Ačkoli nebyl ješitný, těžko snášel pomyšlení, že by vyšší společností v Blankenese a Hamburku kolovaly drby o zániku Caspariusova rejdařství. A Luisa zaručeně po uplynutí přiměřené doby oznámí opětovné zasnoubení. Další bohatý panák se bude cítit jako šťastlivec.

Mezitím se rozednilo, takže z cesty pod Baurovým parkem mohl rozeznat labskou pláž. Ale ani známý, jindy tak povznášející pohled na řeku, ani pohled na upravený park v anglickém stylu s chrámy, lesními chatkami a čínskou pagodovou věží na druhé straně čtvrti ho dnes nedokázaly uklidnit. Cítil se unavený a vyčerpaný. Najednou měl pocit, že ho ty přívaly vody neodolatelně přitahují. Nebyl by rychlý konec milosrdnější než pomalý finanční a sociální zánik? Už neměl sílu vzdorovat nevyhnutelnému. A za co má cenu bojovat, když mu nikdo nestojí po boku? O sestru se bát nemusí, díky své kráse si najde vhodného manžela i bez věna. Zbytek rodiny by si už taky nějak poradil.

Odhodlaně vykročil vpřed. Od písečné pláže ho dělil už jen malý, křovím porostlý svah. Neříkalo se, že smrt utonutím je rychlá a bezbolestná? Jako správný sportovec by musel jen odolat nutkání plavat zpátky ke břehu. Neměl by si zatížit kapsy fraku nějakými kameny? Pátravě se rozhlédl.

V tu chvíli si uvědomil, že není sám. Jen asi sto metrů od něj se k vodě blížila mladá žena. Co dělá u Labe v tuhle nekřesťanskou hodinu? Trápí ji podobně temné myšlenky jako jeho? Chce snad taky ukončit svůj život? Najednou se mu sevřel žaludek. Není jeho povinností jí v tom zabránit? Ale proč by si před ní měl hrát na zachránce? Možná k tomu má stejně pádné důvody jako on.

John zmateně sledoval, jak si ta neznámá žena, která mezitím doběhla k řece, svléká šedé šaty, boty a punčochy. Možná chce to prosté oblečení uchovat pro pozůstalé? Když si krátce nato sundala i krátký živůtek a staromódní spodní kalhoty, byla úplně nahá. Při pohledu na její pevné, štíhlé tělo, které se na rozdíl od Luisina vyznačovalo několika ladnými křivkami, se v něm něco pohnulo. Nikdy předtím neviděl tak vitální, prapůvodní krásu. S bušícím srdcem sledoval, jak se noří hlouběji a hlouběji do vody. Ne! Nenechá tu neznámou zemřít. Nic v jejím mladém životě nemůže být tak špatné, aby to ospravedlnilo tenhle dramatický krok. Ještě než to domyslel, vyrazil.

Urazil polovinu vzdálenosti, když se kráska zády k němu vrhla do proudu a ponořila se pod vodu. Zalapal po dechu a zrychlil. Snad to ještě stihne!

V tu chvíli se s odfrknutím vynořila, udělala několik temp a potom se přetočila na záda a šplouchala nohama ve vodě. John se zaraženě zastavil několik metrů od řeky. Byl blázen. Tahle mladá mořská panna byla pravým opakem omrzelosti životem. Prostě se jen koupala. Nejraději by se hanbou propadl do písku!

„Zatraceně! Co tady děláte? Dejte si odchod!“ projel mu až do morku kostí její hlas plný zlosti.

Rozpačitě se na ni zadíval. Mezitím se ponořila tak hluboko, že jí byl vidět jen obličej orámovaný mokrými světlými vlasy. „Já… já jsem si myslel…“

„Copak jste si myslel?“ přerušila přísně jeho koktání. „Že žena, která se koupe sama, bude snadná kořist? Jste vedle jak ta jedle! Jsem mnohem silnější, než vypadám!“

Cítil, jak se červená. „Proboha! Je to přesně naopak! Jen jsem se vás snažil zachránit před utonutím. Zdálky to vypadalo, že se chystáte skočit do vody.“

Podezřívavě si ho prohlížela od hlavy k patě. Najednou se ušklíbla. „No, já jsem do tý vody taky skočila, vy vtipálku!“

„Vy víte, jak to myslím,“ odpověděl. „Myslel jsem, že se chcete zabít.“

„Cože?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou a z vlasů jí vylétly stříbřité kapky vody. „Kterej blázen by se zabil tak brzy potom, co přežil válku?“

Aniž by si toho byla vědoma, uštědřila mu pořádnou lekci. Opravdu ho dostal pokrytecký pohřební obřad za Friedricha, Luisina zrada a hrozící krach rejdařství do nálady, která ho skoro svedla k nezvratnému činu… přestože mu bůh právě podruhé daroval život?

„Ztratil jste hlas, nebo vám ta směšná vázanka brání v přívodu vzduchu?“ Zdálo se, že mořská panna odložila svoji původní podezřívavost. Dokonce udělala několik temp směrem k němu, takže byly vidět její holé paže, které obratně brázdily vodu. „Mimochodem, procházíte se často po pláži ve večerním obleku?“

John se na sebe podíval a pokrčil rameny. „Od včerejška jsem nebyl doma,“ řekl omluvně.

„Ach tak,“ utrousila jízlivě. „A co na to říká vaše žena, když jste celou noc pryč?“

Její slova ho zabolela. „Nejsem ženatý.“

„Ale ne!“

Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že to zvolání se netýká jeho politováníhodného staromládenectví, nýbrž její košilky, kterou právě odnášel poryv větru.

„Zapustil jste v tom písku kořeny, nebo byste byl tak laskavej a přinesl mi zpátky můj živůtek?“ ozvala se podrážděně.

„Ano, samozřejmě.“ Svižně dohnal odfouknutý kus oděvu, zvedl jej a položil zpátky k ostatním věcem.

„Děkuju. A teď se prosím otočte!“ pronesla velitelským tónem.

„Proč?“

Obrátila oči v sloup. „Protože bych ráda vylezla na břeh!“

Poslušně se otočil.

„Běda vám, jestli budete koukat,“ zavolala. Šustění látky prozrazovalo, že se spěšně obléká.

„To by mě v životě nenapadlo,“ řekl, „jste přece mnohem silnější, než vypadáte.“

Tiše se zachichotala. „Přesně tak.“ O chvíli později oznámila: „Už jsem zase oblečená.“

John se otočil. Zblízka vypadala ta malá mořská víla ještě přitažlivěji, přestože – nebo možná právě proto – byla pravým opakem Luisy. Nic na ní nebylo okázalé ani umělé. Neměla klasický profil bývalé snoubenky ani její eleganci. Jednoduché šaty měla zaprášené od písku, blonďaté vlasy mokré a ruce bojovně zapřené v pase, jako by mu chtěla dát co proto.

„Tak co tady děláte v tuhle hodinu? Nebo schválně rušíte lidi při koupání?“ V modrých očích jí blyštělo vztekem, a dokonce i její svůdná plná ústa vypadala vzpurně.

Johna na zlomek vteřiny napadlo, že jí řekne pravdu. Ale pak se mu samotnému příběh o tom, jak mu zabránila v sebevraždě, zdál příliš melodramatický.

„Takoví fajnoví frajírci jako vy se nebaví s lidma, jako jsem já? Nebo jak si mám vyložit vaše mlčení?“

„Ne,“ odpověděl John. Natáhl k ní ruku. „Omluvte mě, prosím, zapomněl jsem na své slušné vychování. Jmenuji se John Ca…“

„To mě vůbec nezajímá,“ přerušila ho příkře. „Jen jsem chtěla vědět, jestli sem teď hodláte chodit každý ráno a jestli si budu muset najít jiný místo ke koupání.“

Přestože se důvody jeho ranní návštěvy pláže nijak nezměnily, musel se zasmát. Koupající se mořská panna byla tak osvěžujícím způsobem bezprostřední, že měl najednou chuť si z ní trochu utahovat.

„Obvykle bývám touhle dobou ještě v posteli. Když teď ale vím, že člověk může brzy ráno na pláži u Labe obdivovat sportovní výkony, myslím, že si tuhle podívanou v budoucnu nenechám ujít.“

Dupla si nohou jako malé dítě. „Přesně to jsem si myslela. Vy muži jste všichni stejní!“

Smích ho okamžitě přešel. V duchu se divil sám sobě. Co ho přimělo, aby téhle mladé ženě zkazil koupání? „Dělal jsem si legraci,“ vyhrkl chvatně. „Samozřejmě že se tady můžete dál koupat. Nebudu vás obtěžovat.“

„Haha! Jako kdybych vám to mohla věřit.“

„Nevypadám snad jako čestný muž?“ zeptal se nejistě.

Sklonila hlavu na stranu a kriticky si ho prohlížela. „Ne. Vůbec ne.“

Ten okázalý projev podezřívavosti ho pobavil. Najednou zatoužil dozvědět se o mladé ženě víc. „Když nechcete slyšet mé jméno, prozraďte mi alespoň, s kým mám to potěšení?“

„Proč? Chcete mě snad udat?“

„Udat?“ nechápal.

„Ale no tak se nedělejte. Víte stejně dobře jako já, že koupat se nahý na labský pláži je oficiálně zakázaný.“

„To jsem opravdu netušil,“ ubezpečil ji. „A nic by se mi nepříčilo víc než vás nahlásit na policii. Ale když už jsme u toho, proč na sobě nemáte plavky?“

Zpražila ho pohledem. „Každej nemá tak plnej šatník jako vy s tím svým oblečkem tučňáka. A do mýho jména vám nic není.“

„Škoda.“

Nerozhodně se kousla do plného spodního rtu. Nakonec se však zřejmě rozhodla, že nebude podávat další informace: „Tak se tedy mějte hezky.“ Otočila se, popadla boty a odkráčela.

„Na shledanou,“ zavolal za ní John. Potom ho něco napadlo, a tak se vydal zpátky na stezku na pláži. Možná odtud uvidí, kam odbočila. Pokud ano, alespoň bude vědět, ve které části Blankenese ta malá koupající se kráska žije.

„Ahoj, Paule! Dvě láhve rumu a láhev brandy. Co za ně dneska chceš?“ Irma se kradmo rozhlédla. Na nelegální černý trh za nádražím chodila nerada. Ale co jiného jí zbývalo? Nebýt podávání alkoholu, mohla by svůj hostinec Elbrauschen, Šumění Labe, zavřít. Ani zdaleka jí to nevynahradilo těch pár drobných, které Leni za poslední dobu vydělala svou snídaňovou službou. Zalévala horkou vodou kávu, kterou si dělníci přinesli s sebou, a prodávala jim vlastnoručně připravené chleby s máslem.

Jednonohý překupník napsal cenu na kus papíru, který ležel mezi nimi na improvizovaném prodejním pultu, starém kufru. Samozřejmě v jediné měně, která byla v těchto dnech k něčemu: v cigaretách.

Pořád ty přemrštěné ceny! „To je moc drahý. Dám ti půlku,“ zavrtěla rázně hlavou.

„Takhle se obchody nedělaj, paní Hansenová.“

„Tak mi dej nějakou rozumnou nabídku,“ zavrčela Irma, „než přijde další razie.“

V tu chvíli se ozvalo pronikavé zapískání.

„No, co jsem říkala!“ vykřikla rozhořčeně. „No tak, pohni se, ať můžu ty flašky schovat, než se objeví ta banda. Cigarety ti dám až příště.“

Paul jí s úšklebkem podal tři láhve. „Ale za plnou cenu!“

„Uvidíme,“ zamumlala a spěšně si sundala svetr, který měla navzdory pěknému počasí oblečený přes zástěru. Paul se belhal pryč i se svým kufrem a Irma strčila tři láhve do proutěného nákupního košíku, v němž už byly cigarety ukryté v krabičce, a rychle všechno přikryla oděvem. Na poslední chvíli, protože v ten moment se za rohem objevil strážní oddíl občanské domobrany. Právě na něj ji hvízdáním upozornil šmírující hlídač. Když Irma spatřila muže ozbrojené puškami, jen stěží potlačila spokojený úsměv. Zase měla štěstí.

„Matko,“ vykřikl Albert zděšeně. „Už zase ty! To snad není pravda!“

„Copak si stará ženská nemůže ani v klidu nakoupit?“ odpověděla s předstíraným rozhořčením.

„Jasně že může. Ale ne na černým trhu,“ povzdechl si její nejstarší syn, který stráž vedl. „Tak ukaž, co schováváš v tom košíku. Jestli je to nelegálně získanej alkohol, budu ti ho muset okamžitě zabavit.“

Rázně zavrtěla hlavou. „To nemáte, hoši, nic lepšího na práci než obtěžovat nevinný občany?“

Albert si se svými muži šeptem vyměnil pár slov. Pravděpodobně jim vysvětlil, že je to chudá vdova po kapitánovi, které bude lepší prokázat milosrdenství než spravedlnost. Nakonec se napřímil a zahřměl: „Tohle je naposled, matko, co tě necháváme jít. Musíš s tím přestat!“

Irma poslušně přikývla, i když už teď věděla, že slib nedodrží. Potřebovala načerno koupený alkohol, aby uživila rodinu. A pro tento cíl pro ni žádná práce nebyla příliš těžká a sotva něco nelegálního. Koho ostatně její handrkování na černém trhu poškozovalo? Určitě existovaly větší ryby, o které by se měli Albertovi lidé postarat.

Cestou zpátky do rodné čtvrti Irma přemýšlela, jak v budoucnu uniknout kontrole příslušníků pořádkových oddílů. Muži si zřídili své velitelství ve von Appenově Tivoli, známé hospodě na Bahnhofstraße. Možná by před ni mohla poslat hlídkovat s kočárkem Gesine, která zatím nijak nepřispívala k rodinnému rozpočtu? Nebo by to Albertovi okamžitě došlo? Pokaždé když se s ním pokoušela diskutovat o nezbytnosti černého trhu, rozčílil se. „Máš štěstí, že na pořádek v Blankenese dohlížejí občanský pořádkový oddíly. Jinak by se i tady rabovalo a střílelo.“ Irma to považovala za nepravděpodobné. Raději si ale svůj názor nechala pro sebe, aby ho ještě víc nerozzlobila. A na příštích pár dní by jí zásoby alkoholu měly stejně vystačit.

Bezděky si vzpomněla na hrozné období za války, kdy byl hostinec Elbrauschen zavřený a všichni museli stát ve frontě na teplou polévku v lidové jídelně v místní školní tělocvičně. Navzdory hřejivým slunečním paprskům jí přeběhl mráz po zádech. Sevřela o něco pevněji nákupní košík s drahocenným obsahem. Už nikdy se nechtěla živit výhradně tuřínem a kysaným zelím. Vždyť tehdy bylo jedno vejce na osobu každé tři týdny! A když Leni nešťastnou náhodou ztratila poukaz na uhlí, leželi celé dny třesoucí se zimou v posteli, protože náhradní kartu jim úřady nevydaly. Většina ostatních potravin byla v té době taky na příděl. Často však navzdory potravinovým lístkům nesehnali vůbec nic, protože obchody už kolem osmé hodiny ráno vydaly veškeré denní zásoby. Nezřídka se stávalo, že ženy a staří lidé v dlouhých frontách před obchody kolabovali z vyčerpání. I ona sama pracovala do úmoru. Za mizernou mzdu rozvážela přes den ve čtvrti uhlí a polovinu noci pracovala při svíčkách a šila. Obvykle jí kolem půlnoci zaklepal na okno starý noční hlídač a zavolal: „Do hajan, paní Hansenová, do hajan!“

Svůj malý hostinec na Labi znovu otevřela, teprve když se z války začali vracet první vojáci. Bohužel během let kvůli různým škodám způsobeným vodou značně zchátral. Dávala si dobrý pozor a dovnitř pouštěla jen muže, kteří už byli odvšivení a alespoň trochu slušně oblečení. Bez uniforem zamořených škůdci se docela dobře obešla. Ale ani tihle zákazníci neměli dostatek prostředků, aby jí pomohli znovu dosáhnout předválečného obratu. Dnem i nocí snila o tom, jak Elbrauschen přepychově zrenovuje, aby přilákala dobře situované hamburské víkendové hosty. Hospoda, která se nacházela v bezprostřední blízkosti hlavního blankeneského přístavu Bulln, byla pro takový projekt vlastně ideální. Ale kde na to měla vzít peníze? Dům v žádném případě prodat nemohla.

Právě stoupala po posledních schodech do tweehusu, když najednou zaslechla, jak někdo volá její jméno. Překvapeně se otočila.

Anna, jedna z jejích červenolících sousedek, stála na zahradě a spiklenecky na ni mávala. „Co se děje?“ zeptala se Irma s povzdechem. Její usmrkaní vnuci určitě zase něco provedli. Zrovna nedávno pomalovali kliku dveří další ze sousedek klihem.

Anna byla tak rozrušená, že málem přepadla přes úhledně zastřižený živý plot, který ohraničoval její pozemek. „Běhá tu nějakej pitomec a shání se po tvojí dceři!“

„Po Leni?“

„Ptá se na slečnu, která se každý ráno koupe v Labi,“ zašeptala sousedka s potěšením, protože milovala drby.

Irma se zhluboka nadechla. Tušila, že to přijde. Kolikrát už Leni zakazovala, aby se chodila koupat nahá! Ale tvrdohlavá dcera ji prostě neposlouchala. Takže teď měla problém. To jí patří. Naštěstí se jí na těchto osamělých výletech zatím nic zlého nestalo. „Kde je ten chlápek? Možná bych si s ním měla nejdřív promluvit.“

„Tady! Právě se vrací,“ ukázala Anna prstem nahoru po schodech.

Irma se otočila, na okamžik se zastavila a pak rázně vykročila k elegantnímu tmavovlasému muži v klobouku a obleku.

4. kapitola

Zatímco se matka s bratrem hádali ve výčepu jak dva dráteníci, Leni otírala výčepní pult. Před několika minutami zaplatil poslední host skromný účet za snídani.

„Nevyprávěj mi žádný pohádky,“ křičel zrovna Albert. „Viděl jsem ty láhve s alkoholem ve sklepě na vlastní oči. Samozřejmě žes je včera koupila na černým trhu!“

„Do toho, jak a kde si dělám zásoby, ti nic není,“ odpověděla matka chladně.

„Tak to za tebou asi budem muset brzy chodit do vězení.“

Leni slyšela každý bratrův argument už tisíckrát, ale přesto stála pevně na matčině straně. Proč by měly úřady trestat bezúhonnou občanku za to, že si dokázala pomoct sama? Radši by se měly postarat o zlepšení zásobování potravinami a konečně zajistit dostatek pracovních míst. Ať se hlásila, kde chtěla, novou práci nenašla. Ani jako sedlářka, ani jako nekvalifikovaná síla. Jediné, co jí zbývalo, bylo tohle málo výnosné podnikání v matčině hostinci. Nezávislý život, o kterém snívala jako učednice, se vzdaloval do nedohledna. Nejspíš už bude napořád jako stará panna sdílet postel s matkou. Povzdechla si a energicky otřela vlhkým hadříkem pult. Zoufale potřebovala malou změnu. Neměla tomu mladíkovi na pláži u Labe přece jen říct, jak se jmenuje? Sledoval ji sice při koupání a měl pro to chabé vysvětlení, ale přesto jí byl nějakým způsobem docela sympatický. Byl zdvořilý, a ne tak drzý jako ostatní mladíci, které obvykle potkávala. Žádný z nich by se neotočil, kdyby ho o to požádala. A se svými hustými tmavými vlasy a vážnýma hnědýma očima se jí dokonce trochu líbil.

V tu chvíli matka udeřila dlaní do jednoho ze stolů v jídelně. „To stačí, Alberte. Musím si promluvit s Leni.“

„Ano, mami?“ ozvala se Leni, kterou to zadunění vytrhlo ze snění.

„Včera se po tobě ptal nějakej mladej muž…,“ začala matka váhavě.

„Jo?“ snažila se tvářit nezúčastněně, ale ve skrytu duše ji to těšilo. Že by to byl ten elegantní muž z pláže u Labe?

„Zve tě na vejlet,“ pokračovala matka rázně. „Už jsem to pozvání za tebe přijala. V neděli ve čtyři hodiny tě vyzvedne před hostincem.“

„A s kým mám tu čest?“ zajímala se Leni a pozvedla obočí. Klidně to totiž mohl být i ten k smrti nudný sousedčin syn. Chystala na ni snad matka podraz, aby měla u stolu o jednoho jedlíka méně? Nebo proč jí vlastně jen tak z ničeho nic domluvila schůzku?

Bratra napadlo totéž. „Odkdy už se Leni nemůže sama rozhodnout, s kým si vyjde?“

Matka pokrčila rameny. „Seznámila se s ním, když se koupala. A tak jsem si myslela, že…“

Tak přece! Leni se rozbušilo srdce. Kvůli válce byla v posledních letech zrušena všechna společenská setkání. Konečně by se mohla jednou bavit. A zrovna s tím poněkud zvláštním, ale pohledným mužem.

„V tom musí být nějakej háček,“ usoudil Albert. „Jinak bys tak divně nekoukala…“

Leni se na matku tázavě podívala. „Má Albert pravdu?“

Matka se ušklíbla. „Nejspíš jste se při tom koupání pořádně nepředstavili…“

„Ale ano,“ namítla Leni, která si náhle vzpomněla na detaily rozhovoru. „Jmenuje se John.“

„Ano, John… Casparius.“

Leni na ni zůstala zírat s otevřenou pusou. „Casparius? Jako ta rejdařská společnost?“

„Ano, přesně jako to rejdařství. Vede ho jeho otec.“

Albert úplně ztratil řeč a Leni se také rozpačitě odmlčela. Nakonec bratr vyhrkl: „Ale rejdařství Casparius má na svědomí našeho otce.“

„Já vím,“ hlesla matka a zbledla jako vždycky, když se někdo zmínil o zesnulém manželovi.

„A ty přesto chceš, aby si zrovna s ním Leni vyšla?“

„John Casparius byl tehdy ještě mladej. Divila bych se, kdyby o naší rodině vůbec slyšel,“ vysvětlila matka.

Albert přimhouřil oči. „Myslíš, že jen proto, že jsme chudý, musí Leni hned vyskočit, když o ni projeví zájem bohatej chlap? I když se jmenuje Casparius?“

Matka pokrčila rameny. „Prý se tý rodině finančně už tak dobře nedaří jako dřív.“

„Jak to můžeš zrovna ty vědět?“

„To jsem zaslechla… na černým trhu,“ odpověděla.

Přestože bylo Leni v době otcovy smrti teprve dvanáct let, měla na něj čerstvé a živé vzpomínky. Na první pohled by nikdo nehádal, že ten vysoký, silný muž s tváří ošlehanou větrem byl tím nejhodnějším a nejlaskavějším otcem a manželem, jakého si lze představit. Když se neplavil po moři jako kapitán, každý den trávil s rodinou. Společně veslovali, plachtili a rybařili a před spaním jí a jejím bratrům vyprávěl dobrodružné historky o koboldech a pirátech. Dokonce i dnes, když se cítila smutná nebo sklíčená, si Leni vzpomněla na jeho drsnou, teplou ruku, která ji hladila po hlavě. A v duchu slyšela jeho milovaný hlas, jak šeptá: Všechno bude v pořádku, holčičko.

„Proč seš tak zamlklá, Leni?“ zeptal se v tu chvíli Albert. „Chceš si snad s tím chlápkem vyjít?“

Leni bojovala sama se sebou. Vlastně opravdu nechtěla mít nic společného s rodinou, na jejíž lodi otec zahynul. Na druhou stranu nebylo mnoho pohledných mužů, kteří by o ni projevovali zájem. V podstatě jen tenhle jediný. A když už byl život krátký a plný práce, neměla by tuhle příležitost popadnout za pačesy?

„Klidně si s ním vyjdi… I kdyby jen proto, abys zjistila, jestli je něco pravdy na pověstech, že ta rodina je finančně na dně,“ podotkla matka.

Albert protočil panenky. „To je mi úplně fuk. Jen ať viděj, jaký to bude, až jejich dojná kráva, to rejdařství, přestane srát zlaťáky.“

„Alberte!“ pokárala ho matka, která neměla ráda, když její děti používaly sprostá slova.

V tu chvíli se Leni rozhodla. „Sejdu se s ním. Zaprvé se, matko, dozvíš, jak si rodina Caspariusových stojí finančně – i když vůbec nechápu, proč tě to zajímá. A zadruhé si myslím, že si po válce zasloužím trochu zábavy.“

„To je správný rozhodnutí, dítě,“ potvrdila matka. „Jsem si jistá, že ani otec by nebyl proti. Ale neříkej Johnu Caspariusovi o tom lodním neštěstí, jinak bude vaše první setkání naprostý fiasko.“

„Potřebujeme peníze,“ prohlásil otec. Oprášil si z hedvábné vesty pomyslné smítko a pohladil kozí bradku. Bylo na něm vidět, že pro rejdaře zvyklého na úspěch není snadné vyslovit tak strohé, skoro vulgární prohlášení.

„Právě proto bylo tak důležitý spojení s dobře situovanou obchodnickou rodinou, jako jsou von Tannhausovi,“ dodal strýc Veit vyčítavě. Ačkoli to byl otcův mladší bratr, nebyli si vůbec podobní. Zatímco otec se pyšnil bílými vlasy s rovnou pěšinkou, vzpřímeným držením těla a rezervovaným, odtažitým chováním, strýc Veit hlavou, postavou i temperamentem připomínal buldoka. Malé bleděmodré oči spočívaly hluboko zasazené v masitém obličeji, měl zavalité tělo a agresivní postoj. Nebyl to příjemný kumpán. Jako dítě se ho John bál. Ty dny ale byly už pryč.

„Takže co navrhuješ? Abych svoji bývalou snoubenku unesl a přivlekl ji svázanou k oltáři?“ prohodil sarkasticky.

Všichni tři seděli v kanceláři rejdařství Casparius zařízené v anglickém stylu a diskutovali, jak postupovat krátce před blížícím se podpisem mírové smlouvy s dalekosáhlými důsledky.

„Jistěže ne, ale měli bychom se poohlídnout po nové nevěstě mezi ostatníma dobrýma partiema ve městě,“ zavrčel strýc.

„Dobrý nápad,“ přidal se otec. „Co kdybychom s rodinou Hin…“

John rozhodně zavrtěl hlavou. „V žádném případě! Prozatím mám těch dobrých partií z města plný zuby. Kromě toho nejsem žádný gigolo, který žije z bankovního konta dámy svého srdce.“ Otec a strýc jsou takoví snobové! Kdyby věděli, že má v neděli rande s drzou plavkyní z Blankenese, nejspíš by je na místě trefil šlak.

Strýc si ho pohrdavě změřil. „A jak si představuješ novej začátek? Už jsme mluvili s bankama, nemůžou nebo nechtějí nám poskytnout žádnou podporu. A na vládní zákon o odškodnění se spoléhat nemůžem. Oni sami jsou přitlačení ke zdi.“

„Mohli bychom například prodat tuhle nemovitost,“ navrhl John. „Za současné situace nemá smysl držet takhle velkou budovu na nejlepším místě v Hamburku.“

Otec zbledl. „Jen přes moji mrtvolu! Lidi už si o nás stejně šeptají. Další ztrátu postavení bych nezvládnul.“

„Ale momentálně se přece všem německým rejdařům daří špatně,“ namítl John. „Námořní blokáda ztížila obchodní dopravu, všechny rezervy se vyčerpaly a teď mají většinu lodí údajně vyvlastnit.“

„To je pravda, ale my jsme se předtím taky přepočítali. Kdybychom věděli, že do tý zatracený války vstoupí i Američani, snažili bysme se naše největší lodě, který jsou nyní zabavený v New Yorku, dopravit do Jižní Ameriky a prodat je tam,“ zamračil se strýc.

„A jak bychom to asi udělali? Všichni naši muži byli odvedeni,“ bránil se otec. „Dokonce i lodě firmy Hapag a Lloyd jsou uvázané v německých nebo zahraničních přístavech a pomalu rezavějí. Proč myslíš, že se Albert Ballin, šéf Hapagu, loni v listopadu zabil?“

„Ten chytrák nejspíš vytušil, že válka ztrojnásobí ceny za stavby lodí a zároveň se zastaví konjunktura. Obnova německýho obchodního loďstva je tak nákladná a přinejmenším zpočátku nevýhodná.“

„Hm,“ pronesl John zamyšleně. „Možná bychom měli vůbec zvážit, jestli se starý obchod se suchým nákladem ještě vyplatí. Co kdybychom se pustili do obchodu s…“

Otec ho přerušil. „Podle mého názoru potřebujeme hlavně peníze a trpělivost. Za pár let se podnik zase vzpamatuje. Do té doby se musíme protlouct se zbývajícími menšími loděmi.“

„Pokud se odmítáš bohatě oženit, měl bys navštívit svýho kmotra, toho starýho Harpagona. Koneckonců židovská finanční injekce nám už jednou zachránila krk,“ prohlásil strýc neurvale.

„Veite!“ vykřikl otec podrážděně. „Dávej si pozor na jazyk!“

John samozřejmě věděl, na co strýc naráží. Matka pocházela z bohaté židovsko-americké rodiny a její věno zachránilo rodinný podnik v době, kdy se rejdařství Casparius dostalo kvůli několika špatným rozhodnutím do potíží. Blesklo mu hlavou, jestli si ji otec nevzal jen kvůli jejímu bohatství. Vždyť se znovu oženil necelé čtyři měsíce po její smrti. A nevlastní matka Viktorie, úzkoprsá a tvrdá žena, pobývala v domě už za života jeho matky jako „dcera obchodního přítele“.

„Veit má pravdu. Rozhodně bys měl Maxe Wehrmanna navštívit,“ přisvědčil otec. „Byl poradcem při mírových jednáních ve Versailles a určitě ví, co nám rejdařům všechno hrozí. A zadruhé, jako bankéř má ty nejlepší kontakty a určitě nám pomůže navzdory všem překážkám získat aspoň nějakou půjčku.“

John si svého kmotra vážil, ale věděl, že je příliš inteligentní a zkušený na to, aby přespříliš riskoval. Pravděpodobnost, že od něj získá půjčku pro krachující firmu, se tak blížila nule. Možná by ho však mohl přesvědčit, aby podpořil jeho vlastní nápady. A pokud by ho taková návštěva ochránila před otcovými dalšími kuplířskými pokusy, stálo by to i tak za námahu. Pokrčil rameny. „Když myslíš… Rád se o to pokusím, otče.“

V neděli čekala Leni před hostincem na svého „ctitele“, jak mu říkala Gesine, přesně na čas. Na přípravách na schůzku se aktivně podíleli všichni z rodiny. Obvykle zamlklý bratr Willi s jejím rozhodnutím výslovně nesouhlasil. Ale Nelly a Gesine byly jak utržené ze řetězu. Albertova žena jí dokonce spíchla z prostěradla krásnou halenku, kterou Leni doplnila dlouhou černou sukní. Vlasy jí Gesine sepnula do důmyslného účesu a ona teď úpěnlivě doufala, že to umělecké dílo pod kloboukem se širokou krempou příliš nepoškodí vítr. Zatímco mezi procházejícími se lidmi vyhlížela Johna Caspariuse, v duchu přemítala, kam ji asi vezme. Do kavárny na Süllbergu, která přitahovala obzvlášť velké množství hamburských výletníků? Nebo do hotelu Zur Johannesburg blízko honosné třídy Elbchaussee? V neděli tam pořádali veřejné taneční čaje, pro jistotu proto s Gesine oprášila své chabé taneční dovednosti.

Když v davu konečně zahlédla jeho vysokou postavu, přeběhl jí vzrušením po zádech mráz. Předsevzala si, že dnes nebude myslet na to, že je synem rejdaře, s jehož lodí ztroskotal její milovaný otec.

Casparius ve světlém letním obleku vypadal jako ze žurnálu. Blížil se k ní dlouhými kroky. „Slečno Hansenová. Těší mě, že vás zase vidím.“ Když k ní dorazil, vzal ji za ruku a sklonil se nad ní, aby naznačil políbení.

Tak to byl slibný začátek! Ještě nikdy jí nikdo ruku nepolíbil. Jak by na to asi tak měla reagovat? Ale než ji napadlo něco vhodného, řekl: „Doufám, že vám nevadí, že jsem vás díky svému vytrvalému pátrání vystopoval.“

Zavrtěla hlavou. „Jestli vám nevadí, že o vás mluví celá čtvrť…“

„Opravdu?“

„Samozřejmě,“ potvrdila.

„A co si o mně lidi povídají?“

Leni zaváhala. Má mu prozradit, že si všichni myslí, že je blázen, když dělá takový povyk kvůli zatvrzelé dceři Irmy Hansenové? Raději ne.

„Nechte to být, je mi to jedno,“ pokračoval Casparius a nabídl jí rámě. „Půjdeme?“

Tohle na ni bylo trochu moc rychlé. Nezavěsila se do něj, namísto toho zkřížila ruce na prsou. „Děkuju, ale jsem si jistá, že chůzi podél pláže zvládnu i bez vaší pomoci.“

Překvapeně se na ni podíval a koutky úst mu zacukaly. „Jasně. Jste přece… velmi sportovní. Tak tedy tudy, prosím,“ rozmáchlým gestem ukázal doprava.

Po krátké procházce došli k vydlážděné třídě Elbchaussee a Leni si musela přiznat, že se spletla. Zřejmě se nejelo ani na Süllberg, ani do hotelu Zur Johannesburg. U krajnice stála dlouhá černá limuzína. Před ní čekal šofér v livreji. Když spatřil Caspariuse, s úklonou otevřel zadní dveře vozu.

„Kam jedeme?“ zeptala se překvapeně. Ještě nikdy neseděla v tak nebezpečně rychle vypadajícím monstru.

„Do Hamburku,“ odpověděl.

„Ale nebylo by lepší jet vlakem?“ navrhla a prohlížela si tenké pneumatiky, které při prvním kontaktu s ostrým kamenem určitě prasknou.

„Nebylo, protože tak můžeme zastavit přímo před hotelem Vier Jahreszeiten. Kromě toho…“ Udiveně se na ni podíval. „Není vám dobře?“

Při zmínce o proslulém hamburském luxusním hotelu jí překvapením spadla čelist. Znělo to stejně opovážlivě, jako kdyby ji pozval na čaj k německému císaři. Přesto ho ujistila: „Ne, všechno je v pořádku.“

Casparius ukázal na automobil. „Slečno Hansenová? Nechcete si nastoupit?“

Kousla se do rtu. Nechtěla před ním ale vypadat jako zbabělec. Levou rukou si shrnula černou sukni a nastoupila. S potlačovaným povzdechem se usadila na vínově červené čalouněné zadní sedadlo. Jen doufala, že se bezpečně vrátí do rodné čtvrti.

Když se Casparius posadil vedle ní, poklepal na přepážku oddělující zadní část vozu od kabiny řidiče. Šofér signál pochopil, a krátce nato se rozjeli.

„Máte vůbec ráda dorty?“ zeptal se zdvořile.

„Dorty vyloženě miluju!“ vyhrkla bez přemýšlení.

„Fajn,“ řekl s viditelnou úlevou. „Tak to už máme něco společného.“

Přestože se její společník několikrát pokusil zapojit ji do hovoru, Leni po celou cestu většinou mlčela. Jednak si nechtěla nechat ujít svou první, úžasně rychlou projížďku automobilem. A pak v ní vyhlídka, že bude muset bez přípravy vstoupit do slavného luxusního hotelu, vzbuzovala velký respekt.

O dobrou půlhodinu později zastavili na bulváru Neuer Jungfernstieg před budovou hotelu Vier Jahreszeiten. Po levé straně Leni viděla umělé jezero Binnenalster, po kterém pluly bílé parníky. Jako dítě se na jednom z nich s otcem plavila, ale hotel tehdy samozřejmě obdivovali jen zvenčí.

V tu chvíli jí dveře vozu otevřel sluha v livreji. Podal jí ruku v bílé rukavici a pomohl vystoupit. Casparius na ni čekal před červeným kobercem, který byl natažený přes schody u vchodu. Znovu jí nabídl rámě, které tentokrát přijala, aby náhodou ze samého úžasu neupadla. Napravo a nalevo od impozantního vchodu stály dva kvetoucí oleandry. Vrátný jim přidržoval jedny ze dvou naleštěných dveří, orámovaných ozdobnou mosazí.

„Dobrý den, pane Caspariusi,“ pozdravil jejího průvodce jako starého známého. Vypadalo to, že v této elegantní budově tráví hodně času.

„K čajovně se jde tudy,“ jemně ji popostrčil a jí nezbývalo než jít s ním.

„Co byste ráda, slečno Hansenová?“ zeptal se Casparius.

„Řekl jsem něco nevhodného?“