Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Monika Feyfrlíková Černá

Gastronomie českého středověku

Co lidé jedli a pili, jak stolovali a hodovali

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 9325. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Fotografie na obálce Trissfoto, Kateřina Postránecká

Fotografie v knize Trissfoto, Kateřina Postránecká, Monika Feyfrlíková Černá, Anna Hrachová, Veronika Barešová

Ilustrace Jan Syka

Grafický návrh obálky Miroslav Ferdinand

Grafická úprava a sazba Miroslav Ferdinand

Počet stran 224

První vydání, Praha 2024

Tisk Iva Vodáková – Durabo

© Grada Publishing, a.s., 2024

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978–80–271–7393–8 (ePub)

ISBN 978–80–271–7392–1 (pdf)

ISBN 978–80–271–3829–6 (print)

Děkujeme společnosti ACTIVE HOLIDAY, s.r.o. za finanční podporu vydání této publikace.

Předchozí publikaci jsem dedikovala mému otci, manželovi a drahému dědečkovi. Nyní je řada i na něžnější a krásnější části naší rodiny. Knihu tedy věnuji dcerce Šárce, jež mě nechala napsat všechny následující řádky, zatímco si pilně hrála, a její babičce Lucii, kterou Šárka zbožňuje a pro babičku je vnučka vším.

Dále musím vzdát velký dík přátelům, kteří mi dlouhými konzultacemi a debatami dali řadu velice užitečných podnětů k bádání. Patří mezi ně především Michal Kacl, Richard Rosenberg, Jakub Toman a hlavně drahá rodinná přítelkyně a vynikající fotografka Kateřina Triss Postránecká, která připravená jídla nafotila a pomohla také při rekonstrukci některých postupů přípravy. Dík si zasluhují i členové projektů Doba Karlova z. s., Civitas Pragensis z. s. a Curia Vitkov z. s., Falconia vznešené umění lovu, kteří pomohli vzniku této knihy například zapůjčením vybavení pro fotografování, poskytnutím fotografií či jako figuranti na fotografiích.

Úvodem

Jest mistrovstvie kuchařové, aby sytost žádosti neumenšila, ale když by člověk syt byl již krmí jedných, když by zazřel druhých neb okusil tak připravených, aby tak byl lačen, jako by nebyl jedl dříve. A tak břicho bude plno, ale pro rozličnost krmi, večas jíšami sladkými, večas s pepřiky ostrými nemóž obtieženie svého číti, neb i barvu libú umějí dáti, že lakotný zapomene svoji sytosti…

TOMÁŠ ŠTÍTNÝ ZE ŠTÍTNÉHO

Středověká společnost byla nerozlučně spjata s křesťanským náboženstvím a jeho ponaučení a zvyky se neoddělitelně odrážely ve všech každodenních aspektech jejího života včetně gastronomie.

Celý příběh začíná v momentě vzniku křesťanství, kdy byl řecko-římský a židovsko-orientální odkaz obohacen o nové vlivy formující se křesťanské tradice, která z nich vychází. Již v židovské náboženské tradici můžeme vysledovat posvátný význam chleba, který přetrval po staletí a vymizel až s příchodem moderní éry. Ve středověku měla obdobně hluboký význam i sůl, která se s ním tradičně servírovala. Na řadě vyobrazených hostin můžeme spatřit, že nádoba se solí zaujímá v rámci stolního náčiní exkluzivní postavení. Obdobně bychom mohli sledovat význam stolu jako obětního oltáře i posvátné tabule a symboliku ubrusu, který jej zakrývá.[1]

Zatímco Starý zákon definuje živočichy rituálně nečisté a čisté, tedy podle něj poživatelné, a dále požaduje oddělování mléčné a masité stravy či zákaz požívání krve, ve které přebývá život každého živého tvora, v Novém zákoně již nic takového nenajdeme. Naopak, podle Marka Ježíš pravil: „Nerozumíte, že nic, co zvenčí vchází do člověka, nemůže ho znesvětit, poněvadž mu nevchází do srdce, ale do břicha a jde do hnoje. Tak prohlásil všechny pokrmy za čisté.“ Křesťanská tradice tedy žádné potraviny nezakazuje, pouze postupem času formuluje omezení, kdy nesmí být konzumováno maso a živočišné produkty v období postů a újmy. Ve starozákonní tradici je také pevně zakotveno společné stolování, které stmeluje, a nalézáme jej i v hodech lásky prvotních křesťanů zvaných agapé. Přenáší se i do dalších staletí, kdy měli bohabojní křesťané i při jídle pamatovat na ty nejnuznější a nejpotřebnější a část potravy jim přenechat, ať už se jednalo o zbytky, či přímo část pokrmů.

Ze jmenovacích dekretů formulářové sbírky Karla IV. vyplývá, že vyšším stupněm dvořanstva byla skupina nazvaná comensalis domestici, což ve volném překladu znamená spolustolovníci. To jasně ilustruje význam společného stolování a od něj se odvíjející společenské postavení lidí, kteří se jej účastnili. Jídlo vyšších vrstev nebylo chápáno jen jako nezbytnost nutná k nasycení a přežití, ale mělo reprezentační funkci a bylo prostředkem i k politickým či obchodním jednáním. Muselo tak potěšit oko i ducha. Naproti tomu jídlo těch nejchudších bylo často jedinou pomyslnou linkou, která je dělila od smrti, a starost o jeho dostatek byla neustálým problémem, který je sužoval v každodenním životě.

Složení středověké společnosti bylo pestré a odráželo se i ve způsobech stravování jejích jednotlivých vrstev. Tradičně se dělí na trojí lid – pracující, bojující a ty, co se modlí. Od 14. století se však formoval a postupem času nabýval stále většího významu městský patriciát. Svým okázalým vystupováním se snažil přiblížit šlechtě, což se odrazilo i v jeho zvyklostech při stolování.

Městské obyvatelstvo kromě bohatého patriciátu zastupovali i řemeslníci a chudina, mezi kterou spadali nádeníci, děvečky, nevěstky, ale také mrzáci a žebráci, kteří jídlo dostávali almužnou. Obdarování chudáka bylo nesporným zvykem každého správného křesťana. Do městského prostředí patřili rovněž studenti, městské mnišské řády, Židé a ve městě zakoupená šlechta. Na venkově náležel mezi nejbohatší obyvatele rychtář, který mohl mít v držbě hospodu. Dále byli na sociálním žebříčku sestupně bohatší sedláci, chalupníci a pomocníci najatí na nejrůznější práce v hospodářství. Nejnuznější podmínky zde měli, stejně jako ve městě, žebráci a mrzáci, živořící na samém okraji společnosti. Ve venkovském prostředí žila také šlechta a nacházely se zde církevní instituce. Přes území českého státu od 15. století čas od času procházeli kočovní cikáni.

Složení středověkého jídelníčku se kromě společenského postavení dotyčného strávníka odvíjelo také podle ročního období a velikosti sklizně v daném roce. Běžně se stávalo, že se nedostupné sezónní suroviny v receptech nahrazovaly jinými, jak dobře ukazuje Le Ménagier de Paris: „Když chcete uvařit mladého kohouta v omáčce z černých bobulí černého hrozna, ale je ještě před jeho úrodou, užijte třešně, a když je už po úrodě, užijte trnky.“ U chudších vrstev se jídelníček skládal zejména z obilovin, zelí, bobů, hrachu, ovoce, zeleniny, sádla a v o něco menší míře z masa, mléka, sýra, vajec a piva. Bohatší vrstvy obyvatel, jako šlechta a měšťané, konzumovaly značné množství rozličných druhů mas, používaly koření a mohly si dovolit i drahé importované potraviny, jako jsou citrusy, koření a olivový olej.

Zatímco v raném středověku se domácnosti převážně zásobovaly samy, s postupujícím časem a rozvojem měst se situace začala měnit, a zatímco na venkově tento model převažoval až do novověku, města byla do značné míry závislá na produkci venkova, který je zásoboval základními potravinami. Městské hospodyně nakupovaly potraviny v krámech, které byly přímo v domech jednotlivých výrobců a dodavatelů. Krámy prodávající zboží stejného typu byly většinou umístěny vedle sebe, takže vznikaly celé specializované ulice. V Praze na tento fakt dodnes upomínají názvy některých ulic, například Celetná, kde se prodávalo sladké pečivo calty.

Zboží bylo také možné koupit na trhu, který byl většinou situován na náměstí. Trhy se dělily na týdenní a výroční. Týdenní se konaly pravidelně v konkrétní dny na určených místech a někdy se zaměřovaly na specifický druh produktu. V Praze tak existoval třeba trh koňský na dnešním Karlově náměstí, na dnešním Václavském náměstí se konal trh dobytčí a dodnes si své jméno zachovaly trh Ovocný a Uhelný v Praze 1. Výroční trhy připadaly zpravidla na svátky církevních světců. O těchto dnech proudily do měst davy lidí z přilehlých vsí, kteří buď chtěli prodat své přebytky, nebo naopak nakoupit nezbytnosti do domácnosti, jež si sami nebyli schopni vyrobit. Začátek trhu se oznamoval určitým znamením, například úderem zvonu. Teprve po něm mohli jednotliví kupci zahájit prodej. Přednostní právo k nákupu mělo domácí obyvatelstvo, až pak, co si nakoupilo, směli nakupovat přespolní a Židé.

Ve větších městech se rovněž zřizovaly takzvané kotce. Tak se nazývaly tržnice, ve kterých se prodejci sdružovali pod jednou střechou, což umožňovalo jejich lepší kontrolu. Podobně byly uspořádány masné krámy. Tvořila je hlavní hala, kde po stranách byly umístěny jednotlivé krámy, které do haly ústily zaklenutými okénky s prodejními pulty. Do dnešních dnů se dochovala budova masných krámů v Plzni, ve které nyní sídlí Západočeská galerie. Kromě toho se budovaly i dočasné dřevěné krámy, ty však musela povolit městská rada. Uvnitř a kolem měst se rozkládal zemědělsky využívaný pás půdy, na kterém bychom nalezli zahrady, sady, pole, chmelnice a vinice. Ty také pomáhaly zásobovat obyvatelstvo uvnitř hradeb města. Pro gastronomii městského obyvatelstva byly významné i veřejné neboli obecní kuchyně, které zřizovala obec a kuchaři je měli v nájmu. Svým vzhledem se blížily krčmě a byly určeny zejména dělníkům. Mohly být pojaty a vybaveny různě, buď jako jednoduché přístřešky na ulici, kde se kolemjdoucí mohl rychle a lacino najíst, nebo byly budovány v domech, kde plnily funkci jakési vývařovny.

Jelikož je primárních pramenů českého původu, jež se vážou ke gastronomii v období středověku, ve srovnání s jinými evropskými zeměmi poskrovnu, musíme při bádání vycházet i ze zahraničních analogií, které tak pomohou doplnit chybějící dílky mozaiky. Kromě pramenů písemných jsou neopomenutelné prameny ikonografického a archeologického původu. Recepty obsažené v této knize vychází především z kuchařských knih, podle kterých se vařily pokrmy určené pro tehdejší elitu. Tedy lidi na vrcholu pomyslné sociální pyramidy, kteří měli přístup k exkluzivním surovinám potřebným k jejich přípravě. Recepty na jídla prostých lidí, kteří tvořili naprostou většinu tehdejší společnosti, se z drtivé většiny nedochovaly, můžeme tak pouze vycházet z kusých literárních zmínek či archeobotanických, archeozoologických a archeologických výzkumů, díky nimž víme, jaké potraviny měli k dispozici, kolik přibližně stály a jaké technologické postupy mohli využívat k jejich úpravě.

Následující recepty byly převedeny do moderní češtiny a komparací s předpisy v jiných kuchařských knihách a na základě osobní zkušenosti bylo doplněno předpokládané množství užitých ingrediencí tam, kde tyto údaje chyběly. Obdobně je tomu i s vynechanými technologickými postupy, u kterých pisatel předpokládal, že jsou kuchaři zřejmé. Pokud došlo v rámci jejich přepisu k větším úpravám na úkor autenticity, je to vždy zmíněno. Názvy jsou ponechány v původní podobě a u receptu je uvedeno, odkud pochází jeho původní předloha. Při jejich výběru se přihlíželo i k dostupnosti surovin, protože dnes bez právních postihů jen těžko seženeme bobří ocas, medvědí paznehty, zubří maso a raky. Stejně tak by se čtenáři patrně příčilo konzumovat například veverky či beraní a jelení hlavy. Kritériem byla také komplikovanost přípravy, jídla podle níže uvedených receptů si tak může zhotovit opravdu každý.

1Více viz: Holub Karel, Umění a gastronomie, Praha 2011

KUCHAŘSKÉ KNIHY

Co přední a umělí kuchaři umějí, tohoť nižší kuchaři a kuchařky uměti nemohou, a neumějíc toho, co oni umějí, musiť se tehdy tomu od nich, aneb z pamětí jich v spisích pozuostavených (ač chtějí-li podobné věci jako oni uměti) učiti neb cvičíti… písmo jest takovou paměti, kteráž bez umenšení zůstává.

BAVOR MLADŠÍ RODOVSKÝ Z HUSTIŘAN

Ve středověkých receptech dochovaných až do dnešních dob zpravidla nenajdeme údaje o konkrétním množství surovin, které mají být k přípravě pokrmu či nápoje užity. Stejně je tomu s dobou přípravy a technologickým postupem. Proto je někdy těžké pokrmy rekonstruovat a dobrat se jejich původní podoby. Důvodem je to, že lidé, kteří recepty sepisovali, předpokládali, že čtenář bude v kuchařském umění zběhlý a jednotlivé úkony nutné k jejich přípravě dobře zná z praxe. Jednalo se tak spíš o volnou inspiraci pro čtenáře, z čeho pokrm připravit, než o recepty v dnešním slova smyslu. Mohly také sloužit jako poznámky pro osvěžení paměti, nebo jako návod pro kuchaře, který nastoupil na místo jeho předchůdce, aby věděl, co od něj nový pán bude očekávat. Vzhledem k tomu, že naši předkové vařili na otevřeném ohni nebo v peci, do níž se muselo přikládat, nedala se doba potřebná k pečení a vaření vlastně ani přesně definovat. Názvy pokrmů a surovin nebývají v dobových kuchařských knihách užívány důsledně a mohou se různit. Dnes je tedy především na zkušenosti kuchaře-badatele, zda určí, o jakou surovinu či typ pokrmu se jedná.

Středověcí literáti neznali pojem autorská práva, takže pro ně nebyl problém přejímat celé pasáže a části děl starších autorů. Ba naopak, prokazovalo to jejich sečtělost a zvyšovalo prestiž jejich díla. Obdobně tomu bylo i u specifického literárního útvaru, kterým kuchařské knihy bezesporu jsou. A tak po obsahové analýze můžeme shledat, že musely existovat poměrně těsné vztahy mezi jednotlivými kuchařskými knihami v různých kulturních oblastech. Příkladem hovořícím za vše je Das buoch von guter spise. Německá kuchařská kniha sepsaná v letech 1345–1354 protonotářem würzburského biskupa Michaelem de Leone, která obsahuje totožné recepty, jež můžeme najít v nejstarší rukopisné české kuchařské knize Spis o krmiech, kterak mají dielany býti z druhé poloviny 15. století, a v kuchařské knize Severina z Kapí Hory ze začátku 16. století. I kdyby se tedy mohlo zdát, že tato kuchařka obsahuje především již novověké recepty z doby nastupující renesance, po pečlivé obsahové analýze a komparaci s ostatními evropskými kuchařskými knihami ještě patří do éry středověku. Ať už použitými surovinami, nebo technologickými postupy.

Kuchmistři běžně cestovali se svými pány a poznávali nové recepty a plodiny, které po návratu mohli zapracovat do svého menu. Bylo tomu tak při známé a velice dobře zdokumentované cestě Karla IV. do Francie, kde se jeho kuchaři nejspíše setkali i s proslulým kuchmistrem Guillaumem Tirelem. Dalším způsobem, jak mohlo docházet ke kulturnímu obohacení v rámci gastronomie, byl sňatek s manželkou pocházející z ciziny a vyžadující pokrmy, na které byla zvyklá ve své vlasti.

Recepty, jež středověké kuchařské knihy obsahují, jsou určeny pro tehdejší elitu, ať už se jedná o panovnický dvůr v případě Le Viandier, či nejbohatší měšťanský patriciát u Le Ménagier de Paris. První česky tištěné kuchařky si také ještě nemohl dovolit zdaleka každý a suroviny v nich obsažené už teprve ne. Tomu odpovídá i složení receptů, které v nich najdeme. Jedná se převážně o reprezentační pokrmy. Autoři se záměrně vyhýbali receptům na prostá jídla, která nepovažovali za hodná zapsání. Tento přístup je výmluvně objasněn v kuchařské knize Le Viandier, která neobsahuje běžná zeleninová jídla s odůvodněním: „Na toto jsou odbornicemi domácí hospodyně a vlastně i leckdo jiný ví, jak tato jídla uvařit.“[2]

Ačkoliv po komparaci českých nejstarších dochovaných kuchařek se zahraničními shledáváme řadu identických receptů, vyznačují se i tak jednotlivé kuchařské knihy svými specifiky, která odrážejí místní zvyky ve stravování. Zatímco Le Ménagier de Paris pracuje s recepty z králíka, v českých zemích se datují první archeozoologické nálezy jeho kostí do rozmezí let 1300–1500 a konzumoval se spíše ojediněle,[3] takže bychom zde recepty na něj hledali marně.

Obecně lze konstatovat, že evropská středověká jídla byla ve srovnání s dnešními gastronomickými trendy více nakyslé povahy a sladidla se používala v dnes nepříliš obvyklých kombinacích. Pro Francii 14. století byl trend nakyslých pokrmů typický. Dokazuje to fakt, že legendární kuchařská kniha Le Viandier, překládaná do češtiny jako Pokrmář, obsahuje 63 % receptů, ve kterých je užita jedna či více kyselých přísad jako je ocet či verjuice.[4] František Šmahel to vysvětluje v morálně-religionistickém kontextu tak, že „nakyslost měla blíže k askezi, než požitek ze sladkostí“. Pokud ale s Le Viandier porovnáme dochované české kuchařské knihy, v těch je užívání kyselých přísad zanedbatelné, i když stále markantnější, než je dnes v české kuchyni obvyklé.

Větší změny, zejména co se užitých surovin týče, nastávají až v průběhu renesance, kdy do jídelníčku bohatých vrstev pronikají potraviny dovezené z Ameriky a dalších vzdálených zemí. Zásadní proměna evropské gastronomie potom přichází v polovině 17. století, kdy se mění způsob servírování, ale i přípravy samotných pokrmů. Souvisí to s modernizací, kterou přinesli italští kuchaři Marie Medicejské do Francie, odkud se postupně šířila na další evropské panovnické dvory.[5]

Evropské kuchařské knihy

Mezi nejstarší dochované evropské kuchařky patří dánská Libellus de arte coquinaria z poloviny 13. století, obsažená ve sbírce Henryka Harpestrenga, kanovníka a lékaře dánského krále Erika IV. Starodánský text se dochoval v několika variantách.[6] Andaluské a španělské kuchařky, mezi než náleží například velice známá Libre de Sent Soví z roku 1324, jsou velice specifické surovinami a postupy, jež byly ovlivněny arabskou kuchyní. Takže v naší knize nebudou příliš reflektovány.

Autorství francouzského Le Viandier bývá tradičně připisováno Guillaumu Tirelovi, přezdívanému Taillevent, což v překladu znamená Sněžný vítr. Ten působil jako kuchmistr na francouzském dvoře Karla V. a jeho syna Karla VI., jímž byl povýšen do šlechtického stavu. Patrně se také přímo podílel na přípravách banketu, uspořádaném na počest římského císaře Karla IV. a jeho syna Václava při příležitosti jejich návštěvy ve Francii. Jelikož je ale vznik rukopisu řazen do počátku 14. století, jeho přímé autorství to vylučuje. Taillevent ale mohl původní dílo obohatit o své komentáře.[7] Pro Le Viandier je charakteristická strohost a zaměření na „vysokou kuchyni“, která se projevuje mimo jiné i v absenci popisu způsobu úpravy masa. Pozdější varianta z 15. století však už tyto údaje obsahuje. Po vynálezu knihtisku vyšla kniha i v tištěné formě. V průběhu staletí byla opakovaně vydávána a udala na dlouhá staletí směr francouzské gastronomii. V době, kdy vznikla, pro ni bylo typické užívání jasných kontrastních barev v rámci jednoho pokrmu. Mohlo to souviset s tehdejší módou mi parti, kdy se nosil půlený oděv kontrastních barev.

Oproti tomu Le Ménagier de Paris, označovaný v českém překladu jako Pařížský hospodář, z roku 1393, který sestavil postarší pařížský měšťan pro svou nastávající choť, obsahuje bohatý soubor rad pro vedení domácnosti, ale i podrobně popsaných receptů a sestavených vzorových chodů. Recepty jsou nejenom velice pečlivě sepsány, což je pro autora typické. Obsahují i poměrně luxusní suroviny a řadu poznámek, které mají čtenáře utvrdit v tom, že má autor rozhled; dokazuje to například tím, že je dobře obeznámen s chodem zásobování pařížského dvora.

O něco starší je už výše zmíněná německy psaná Das buoch von guter spise, překládaná jako Kniha o dobrém jídle,[8] která obsahuje 101 receptů a rovněž zmiňuje luxusní suroviny.

Za zmínku nepochybně stojí i Registrum coquine, Kniha o kuchařství od Jeana Bockenheima z roku 1430, kuchaře na dvoře papeže Martina V. Dále kuchařka Das kochbuch der Sabina Welserin, kterou autorka vydala roku 1553. Datačně tedy spadá do období renesance,[9] což se v ní promítlo tím, že obsahuje recepty pracující se surovinami, které se do Evropy začaly dovážet teprve poměrně nedávno, a tak je cenným dokladem toho, jak rychle dokázaly i kuchařky a hospodyně reagovat na gastronomické módní novinky a trendy té doby. Z konce 14. století pochází anglický rukopis The Forme of Cury, jenž se datem vzniku řadí k roku 1390. V roce 1430 potom vzniklo Liber cure cocorum.

Nejstarší česky psaná kniha kuchařských receptů, která se dochovala do dnešních dnů, pochází patrně od dvou písařů. První část knihy je datována do druhé poloviny 15. století, zatímco část druhá vznikla na přelomu 15. a 16. století. Zajímavé je, kde se našla. Byla svázána v jedněch deskách spolu s Knížkami o moru, kde tvořila poslední oddíl. Nazývá se podle úvodních slov dochovaného textu: Spis o krmiech, kterak mají dielany býti. Značnou její část zabírají recepty na kaše a omáčky zvané jíchy, které mají většinou podobný základ – rozvařené krajíčky chleba s ovocem, kořením a vínem. Návody na úpravu zeleniny bychom zde hledali marně, příliš se tu nevyskytují ani rožněná masa. Maso se podle zmiňovaných kuchařek nejčastěji vařilo a podávalo se nakrájené na menší kusy přelité omáčkou. Stejně tak se připravovaly i ryby, které se nejprve nakrájely a poté vařily. Recepty se v kuchařkách poměrně často typově opakují.

Jan Severin Mladší na počátku 16. století vydal první českou tištěnou kuchařskou knihu, bohužel její jediný dochovaný exemplář nemá desky a chybí úvodní list, proto neznáme ani její název ani přesný rok vydání. Autor tohoto spisu patrně znal alespoň některé recepty, které jsou uváděny v německé kuchařce Das buoch von guter spise z let 1345–1354. Pod názvem Ain gůte spise von lahs zde kupříkladu najdeme recept v českém rukopisu nazvaný Kterak máš lososa péci. Dalším shodným receptem je Heidenische kuchen, který u Severina Mladšího nese titul Kterak máš dělati pohanské koláče. Tento předpis obsahuje i datačně mladší kuchařka Bavora mladšího Rodovského z Hustiřan.

O něco později, roku 1535, vydal Pavel Severin z Kapí Hory druhou dochovanou česky tištěnou kuchařku, která se dlouze jmenuje: Kuchařství, o rozličných krměch, kterak se užitečně s chutí strojiti mají. Jakožto zvěřina, ptáci, ryby a jiné mnohé krmě všelikému kuchaři aneb hospodáři. Knížka tato potřebná a užitečná. A ocet, jak se dělá, také vzadu najdeš. Podle Čeňka Zíbrta z ní také vychází dochovaná staropolská kuchařka z roku 1560.[10] Jan Kantor posléze v polovině 16. století vydal v pozměněné formě knihu Severina Mladšího i kuchařku Pavla Severina z Kapí hory. S další kuchařskou knihou Kuchařství, to jest knížka o rozličných krmích[11], přišel v roce 1591 Bavor mladší Rodovský z Hustiřan, který byl slavným alchymistou a své dílo vydal rok před svou smrtí. Jeho recepty sice ještě z velké části přejímají ty původní, ale nacházíme zde v daleko větší míře popisy na komplikované šauesen, pokrmy upravené tak, aby strávníky vizuálně ohromily, které ohlašují příchod renesance. Jedná se například o zlaceného páva, šachovnici z kyselice a slepice bez kostí. Postupem času se objevily další kuchařské spisy, které z těchto knih sice vycházely, ale čím dál více se proměňovaly a přibližovaly novověku.

2Henischová Bridget Ann: Kuchár v stredoveku, Budmerice 2021, s. 38

3Kyselý René: Historie chovu domácích zvířat v Čechách a na Moravě ve světle archeozoologických nálezů, in: Živa 5/2016, Praha 2016, s. 228

4Šmahel František, Cesta Karla IV. do Francie, Praha 2006, s. 310

5Břečková Kateřina, Cejpová Miroslava, Fabiánová Hana, Kaniová Petra, Kolář František, Korbelářová Irena, Marethová Barbara, Prix Dalibor, Rosová Romana, Sedláčková Hedvika, Turakiewicz Romuald, Zezula Michal: S knížaty u stolu, Kuchyně a kultura stolování na středověkých vévodských dvorech v Opavě a Ratiboři, Ostrava 2018, s. 47, 112

6Tamtéž, s. 47, 109

7 Více viz: Šmahel František, Cesta Karla IV. do Francie, s. 310

8Dostupné online: Gloning Thomas (ed): Buch von guter Speise (um 1350), in: uni-giessen.de, Justus-Liebig Universität Giessen, Institut für Germanistik, [cit.23.2.2024], dostupné z: https://www.uni-giessen.de/de/fbz/fb05/germanistik/absprache/sprachverwendung/gloning/tx/bvgs.htm

9Dostupné online: Gloning Thomas (ed): Das Kochbuch der Sabina Welserin (c. 1553), in: uni-giessen.de, Justus-Liebig Universität Giessen, Institut für Germanistik, [cit.21.02.2024], dostupné z: https://www.unigiessen.de/de/fbz/fb05/germanistik/absprache/sprachverwendung/gloning/tx/sawe.htm

10 Čeněk Zíbrt: Staročeské umění kuchařské, Praha 2012, s. 208

11Rodovský z Hustiřan Bavor: Kuchařství, to jest knížka o rozličných krmích, Praha 1974

KUCHAŘ AJEHO KRÁLOVSTVÍ

Takové mezi lidmi jest přísloví: že dobrý kuchař jest lidem půl zdraví. Ajako některý neumělý lékař jest puovod smrti, též iničemný kuchař.

JIŘÍK NYGRIN

Včeštině se namísto mistr kuchyně či kuchmistr někdy užíval poněmčelý výraz kuchlmistr či arcikuchař. německy Koch, Kochmeister, Hofkoch. Toto povolání bylo výhradně mužskou doménou akuchmistr Království českého měl podle dochovaných písemných pramenů významné postavení udvora, očemž svědčí, že kuchaři vroli svědka figurují na četných listinách vydávaných panovníky. Mistr kuchyně královské zodpovídal za bezproblémový chod kuchyně abyl náměstkem azástupcem truksasa čili stolrůka či také jinak nejvyššího stolníka. Tuto funkci dědičně zastávali páni zHazmburka. Mistr kuchyně královské musel spolupracovat shofmistrem, který řídil dění udvora. Dohlížel na jeho řádný chod aměl na starosti nákup potravin, zatímco nápoje obstarával královský šenk. Kuchmistr také zodpovídal za kuchyňské účty, které kromě potravin obsahovaly ičástky, jež byly vydány za otop. Ojejich soupis se staral písař královské kuchyně, což mohla být osoba světská iduchovní. Od kuchmistra se rovněž očekávalo, že bude vkontaktu slékařem panovníka abude respektovat jeho dietetické rady. Pokud jeho pán někam cestoval, nebylo ničím neobvyklým, když ho vzal ssebou. Snastupujícím humanismem se proměnilo chápání této profese, kdy již nebyl považován za řemeslníka, ale spíše za umělce. Dobří kuchaři byli ceněni, jak dokazuje fakt, že císař Zikmund Lucemburský nechal svého kuchaře Františka vroce 1414 obdařit erbem, ve kterém byla štika.[12] Královny měly své vlastní mistry kuchyně avjejich čele jim podřízené kuchmistry.

Po kuchmistrovi hierarchicky následovali kuchaři, dále jejich pomocníci, personál, který měl za úkol dodávat jednotlivé suroviny, jako je dřevo, ryby, zvěřina, ana samém konci potom byly myčky nádobí. Podle mistra Chiquarta měli skuchaři spolupracovat idvorní malíři, kteří se podíleli na dozdobení pokrmů. Vdobě slavností se počet kuchařů zvětšoval iněkolikanásobně. Nejčastěji se tak stávalo při svatebních oslavách, které provázely okázalé hostiny, turnaje aveselice. Toho se účastnil nemalý počet hostů ačeledi, které bylo třeba nakrmit. Kuchaře apomocný personál mohla pro tuto příležitost „zapůjčit“ posádka jiného hradu nebo tvrze, vypomoci mohl isoused ze spřáteleného panství.

Na menších šlechtických dvorech avdomácnostech zámožných měšťanů, kde si vydržovali soukromé kuchaře, obstarával pracovní náplň všech výše zmíněných funkcí kuchař, který zaznamenával výdaje za nákup potravin aevidoval jejich spotřebu avurčený čas je předkládal tomu, kdo řídil domácnost. Kuchaři také někdy vařili ve veřejných kuchyních.[13] Uchudších šlechticů aměšťanů mohla tuto funkci vykonávat ižena. Faráři si najímali hospodyně, které kromě vaření obstarávaly iběžné domácí práce, jež běžně připadaly ženám. Vprostých domácnostech, kterých byla ve středověku většina, byla ale kuchyně královstvím žen. Ty nevařily pokrmy kvůli reprezentaci, ani aby své strávníky ohromily tak, jak tomu bylo na panském dvoře, ale snažily se být co nejhospodárnější apokrmy měly především zasytit. Mohly si tak osložitých úpravách luxusních surovin leda nechat zdát, pokud onich vůbec měly tušení.

Otom, že bylo kuchařské řemeslo velice populární imezi dětmi, svědčí řada archeologických nálezů zmenšeného kuchyňského vybavení, které umožňovalo okusit tuto profesi na vlastní kůži. Vúčetní knize francouzského královského dvora dokonce nalezneme zmínku omalém mosazném kotlíku, který zakoupili na hraní pro prince.[14] Jean Froissart také popisuje nadčasový zvyk dětí, které si rády plácají koláčky zbahna.

Kuchyně na panovnických ašlechtických dvorech

Jídlo nejbohatší části středověké společnosti mělo strávníky především reprezentovat asociálně diferencovat. Pokrmy tak neměly pouze nasytit, ale potěšit izrak. Proto rovněž hrály důležitou úlohu barvy, pestrost ahojnost servírovaných pokrmů. Neméně důležité bylo užití velkého množství koření, které bylo luxusním zbožím, ačím více jej pokrm obsahoval, tím byl považován za exkluzivnější. Panská kuchyně ho používala vhojné míře zejména při hostinách. Importovalo se ale také exotické ovoce, jako jsou citrony, které se nazývaly limony. Mezi luxusní pokrmy rovněž patřila rýže, která je vúčtech dochovaných zdoby Vladislava Jagellonského uváděna jako koření. Oblíbené byly mandle, třtinový cukr, skořice ahrozinky. Dokonce se dovážely mořské ústřice, ukterých však vlivem dlouhé doby transportu hrozilo jejich zkažení apřípadná otrava. Dalším typicky panským jídlem byla zvěřina, cukrovinky adrahá importovaná vína. Tyto luxusní pochutiny byly také oblíbenými dary. Co se týče nápojů, udvora se pilo především víno, méně pak pivo. Mnoho exkluzivních pokrmů se na panovnických dvorech stalo internacionálními, patří mezi ně například různá pyré, ovocné šalše, kaše čtyř barev ablamenser.

Hradní aklášterní kuchyně měly své specifické uspořádání. Především proto, že se vnich vařilo pro velké množství strávníků. Zpravidla se tady také používaly odlišnější akvalitnější suroviny, než tomu bylo vměstských avenkovských kuchyních. Vobdobí raného středověku mohlo být jídlo připravováno vpřízemí paláce či dokonce vobytných prostorách hradu, tedy ve velkém sále. Postupem času se kuchyně vyčlenila jako samostatný objekt, který se stavěl co nejdále od středu stavebního komplexu, aby se tak zamezilo katastrofálním následkům vpřípadě vzniku požáru ataké zamezilo nežádoucím vjemům, jako je pach, hluk apřípadně idým. Zprvu mohly být zbezpečnostních důvodů vyčleněny jako samostatná budova, která ale musela být vblízkosti paláce, kvůli rychlé distribuci uvařených pokrmů. Později navazovaly na zdi paláce. Tento typ kuchyní se objevil přibližně před polovinou 13.století avymizel snástupem renesance. Vedle toho ovšem nadále existovaly ikuchyně umístěné uvnitř obytných objektů jako samostatná místnost. Vtakovém případě byly budovány vpřízemí budov nebo vjejich nižších patrech.[15]

Kromě samotné kuchyně se ve větších objektech nacházely ispižírna, úpravna masa, vinné sklepy, umývárna nádobí, pekárna, která mohla stát zbezpečnostních důvodů úplně samostatně, apivovar. Utěch největších evropských královských kuchyní bychom dokonce nalezli ipřípravnu omáček, rybí sádky asklad ovoce. Jednotlivé místnosti tvořily kuchyňské křídlo. Tyto komplexy máme vČechách dochovány na hradech Rabí, Kost, vChebu ana Pražském hradě. Vzahraničí se dokonce setkáváme stakzvanými kuchyňskými věžemi. Kuchyně se mohla nacházet ivparkánu, příkopu či předhradí.[16] Některé hrady měly kuchyní více. Panovníci apapež měli dokonce kuchyně soukromé, které byly situovány vblízkosti jejich komnat.

Kuchyně byly vybaveny topeništěm apecí, která vnámi sledovaném období byla zabudována do boční zdi. Krby se začaly objevovat až vdruhé polovině 15.století vkuchyních budovaných uvnitř obytných budov. Kuchyňská místnost měla dlážděnou podlahu, vjejí prostší variantě se chodilo po udusané hlíně. Prostor pro přípravu pokrmů byl často nedostatečný, proto se využívaly imístnosti skuchyní sousedící. Nezbytné byly rovněž skladovací prostory, atak se pod kuchyní, bylo-li to možné, budovaly sklepy. Voda se brala zcisterny či studny.

Suroviny jezdila hradní posádka nakupovat buď na pravidelně se konající trhy ve větších tuzemských městech, nebo do zahraničí. Zájem byl nejčastěji ovíno, koření, sůl apotraviny, které se kupovaly anásledně spotřebovávaly ve velkém, jako je například obilí. Jak dokládají Účty hradu Karlštejna zlet 1423–1434, vmenším množství, ale zato pravidelněji, dodávalo zásoby obyvatelstvo zpřilehlého okolí. Jednalo se hlavně očerstvou zeleninu, ovoce, maso aryby. Ze srovnání šlechtických účtů lze vyvodit, že se jídelníček urozených od 15.až do 16.století příliš nezměnil, až na to, že na počátku 16.století byla snadnější dostupnost exotických pochutin.[17]

Klášterní kuchyně

Stím, jak se vEvropě postupně rozšiřovalo křesťanství avznikaly další adalší kláštery, šířil se ivzor jejich kuchyní, který částečně přejímaly větší kuchyně hradní. Vklášterech museli být schopni připravit jídlo pro velké množství strávníků rozdílné kvality asložení. Odlišné krmě dostávaly řádové sestry abratři, urození hosté, služebný personál apoutníci či nemocní, okteré vklášteře někdy pečovali. Rozličné nebylo pouze jídlo, ale ipředepsaný způsob konzumace potravy. Zvyklosti se měnily dle řehole, kterou se klášter řídil. Podle augustiniánské se řádovým sestrám abratrům, kteří jedli společně vrefektáři, při jídle předčítalo. Vbenediktinské jedl zase představený kláštera mimo refektář shosty, nebo si mohl kjídlu nějakého bratra přizvat. Pokud měl hosta, směl také porušit lehčí půst. Vbenediktinských acisterciáckých klášterech míval opat vlastní kuchyni ajídelnu, které byly vjeho samostatném obydlí. Některé řehole měly dokonce refektáře dva, zimní aletní. Jedlo se vpevně stanovenou hodinu, výjimku dostával pouze představený kláštera anemocní, na které se také nemusely vztahovat některé postní předpisy. Dále mohli spolu sdětmi amladými mnichy dostávat speciální přídavky.

Vklášterních areálech se budovaly lékárnické zahrady, kde se pěstovaly byliny akoření potřebné pro klášterní špitály akuchyni. Knim býval někdy připojen pozemek, kde se pěstovala speciálně zelenina. Součástí klášterních komplexů byly také rozhlehlé sady avinice. Ostatně právě dlouhé tradici klášterních vinic vděčíme za rozšíření aprohloubení znalostí opěstování vinné révy. Chudí, nemocní apoutníci dostávali vklášterních zdech nocleh astravu. Chudým bývala poskytována zdarma, bohatí za tyto služby platili formou darů. Odpovídal tomu ale také poskytovaný komfort. Vdarovacích listinách vydávaných šlechtou, které byly určeny klášterům, nacházíme zmínky ověnování pekařů akuchařů. Vzakládacích listinách klášterů se běžně setkáváme istím, že jim byly darovány vsi adalší hospodářské zázemí, které potom zajišťovaly suroviny potřebné kjejich chodu. Bývalo tak ustanoveno, že jim obyvatelé zvesnic, které náležely klášteru, vurčitých dnech odváděli dávky jídla aotop do klášterní kuchyně.

Měšťanské kuchyně

Kuchyň jako taková vmnoha domácnostech až do 15.a16.století neexistovala. Její vznik coby samostatné jednotky souvisel až srozšířením kachlových kamen, kdy se otevřené ohniště, které dosud plnilo funkci otopnou azároveň se využívalo kpřípravě pokrmů, přesunulo do samostatné místnosti, tzv. černé kuchyně, jež byla například vPraze značně rozšířená již před husitskými válkami. Díky kachlovým kamnům, do kterých se přikládalo zvedlejší místnosti, pak byla obytná síň zbavena do té doby všudypřítomného kouře. Kromě toho, že se zlepšila kvalita domácího života, movitější vrstvy mohly začít investovat do luxusního vybavení, jako jsou závěsy, ubrusy adřevěný nábytek, které by předtím trpěly kouřem, zanášejícím vnitřek místnosti nánosy popela. Bohatí měšťané se honosným vybavením, ale také skladbou jídelníčku zároveň snažili vyrovnat šlechtě, která jim byla vtomto směru vzorem.

Černá kuchyně se nejčastěji nacházela vprvním poschodí středního traktu domu. Mohla být ale rovněž umístěna mimo dům vpřístavku na dvoře. Jednalo se většinou omenší uzavřenou prostoru bez oken. Ta by zde byla jenom na obtíž, protože by zhoršovala tah ohně. Kosvětlení kuchyně muselo postačit ohniště, vícha, což byla hořící tříska zastrčená do držadla na zdi, nebo jednoduchý lojový kahan. Ten nebyl tak drahý jako lojové svíce, které se používaly spíše pro osvětlení obytných prostor domu. Voskové svíce pro svou finanční nákladnost nalezly uplatnění jen vkostelech apříbytcích bohatší části populace. Kjejich širšímu užívání došlo spolu srozšířením luceren až ke konci 15.století.

Topeniště včerné kuchyni, na kterém se rozdělával oheň, bylo zpravidla umístěno vrohu místnosti, nebo vjejím středu. Oproti terénu podlahy bylo vyvýšené, což umožňovalo lepší přístup kohni amanipulaci snádobím. Stěny okolo něj musely být pomazány silnou vrstvou jílu, aby se zamezilo možnému vzniku požáru. Zhotovovalo se několika způsoby. Buď se vyzdil kamenný věnec, který se následně vyplnil hlínou, nebo bylo topeniště kamenné celé. Kjeho stavbě se rovněž daly použít cihly. Nad topeništěm byl zavěšen dymník, jehož úkolem bylo zachycovat aodvádět kouř, který směřoval nejdříve do půdního prostoru apak procházel skrz střešní krytinu, nebo štítový otvor mimo dům. Později byl kouř veden přímo do komína. Dymník byl buď vyplétaný zproutí, nebo bedněný zprken. Před vzplanutím jej chránila vrstva mazanice, jílová směs, která se nanášela na dřevěné kolíčky zatlučené do stěny. Kolíčky tvořily oporu abránily opadání mazanice po jejím vyschnutí.

Kromě ohniště bychom včerné kuchyni nejspíše nalezli také pícku, která se využívala především kpečení chleba, koláčů, celt adalších pochutin. Mohlo se vní rovněž sušit ovoce avpřípadě potřeby ivařit. Nádobí se do ní vkládalo pomocí vidlice, která se zahákla pod jeho rozšířený okraj. Před samotnou tepelnou úpravou pokrmu se vpeci musel rozdělat adelší dobu udržovat oheň, který pec roztopil. Stěny totiž potřebovaly akumulovat dostatek tepla, aby hospodyně poté, co vymetla uhlíky aoharky zpece, mohla začít péct.

Stejně jako dnes itehdy musela hospodyně někam odkládat nádoby akuchyňské náčiní. Ktomu byly plně využity zdi po obvodu kuchyně. Na policích ave výklencích stály hrnce, džbány, pánve azásobnice, vbohatších domech icínové nádobí, které bývalo vystaveno také vobytné místnosti jako znak bohatství asním spojené prestiže. Pokud dnes pečlivěji zkoumáme dobová vyobrazení kuchyní, můžeme si povšimnout, jak umně se šetřilo místem. Na zdech vidíme zavěšený železný gril, dřevěnou nádobku na sůl nebo police, do kterých jsou důmyslně vetknuty nejrůznější vařečky, měchačky, stěrky, nádobky, poháry atalíře.

Kuchyně venkova achudiny

Ipoté, co se rozvinula síť středověkých měst, žila většina obyvatelstva na venkově. Pro přesnější představu uveďme, že až 80% populace českých zemí tvořili venkované aže jejich sociální složení bylo velice různorodé. Nejširší složku tvořili poddaní, kteří byli závislí na světské nebo církevní vrchnosti. Nejčastěji se zabývali zemědělstvím, vmenší míře venkovskými řemesly. Početně méně zastoupenou skupinu představovali například správci panských dvorů, šafáři arychtáři. Mezi movitější venkovské obyvatelstvo se kromě nich řadili také krčmáři, mlynáři amajetnější hospodáři. Oněco hůře na tom byli sedláci anejhůře podsedci, kteří drželi jenom malou rozlohu půdy, apak bezzemci, kteří se najímali jako pomocná pracovní síla. Složení stravy venkovského obyvatelstva, její příprava, jakož ipodoba příbytku, se navzájem pochopitelně lišily podle sociálního postavení obyvatele vesnice.

Většinu dne prostého venkovského člověka zabraly polní práce, starost ozvířata, příprava dříví na topení avýroba nástrojů, bez kterých se domácnost, jež se snažila být zekonomických důvodů co nejvíce soběstačná, nemohla obejít. Ženám tak nezbýval, zejména vobdobí sklizně vletních měsících, na vaření dostatek času, proto se snažily, aby příprava jídla byla ve všedních dnech co nejjednodušší. Naproti tomu osvátcích apři významných událostech si hospodyně dala obzvláště záležet na přípravě pokrmů, které byly zkvalitnějších surovin alépe zpracované. Znakem takových jídel byla jemně umletá mouka, tuk avejce, která se jinak zpravidla prodávala do města.

Jen ženy ahospodyně vesnických elit, mezi které patřil rychtář, farář adrobnější šlechta, si mohly dovolit komfort samostatné kuchyně. Ostatní připravovaly jídlo jako vpředešlých staletích vobytné prostoře. Vprostém vesnickém domě se všechny kuchyňské úkony odbývaly na jednoduchém topeništi, které se vyvinulo zohniště původně umístěného uprostřed obytné místnosti. Postupem času se přesunulo na vyvýšené místo, obvykle vrohu obytné místnosti při vchodu ze síně. Bylo zároveň jediným zdrojem tepla vprostoře, kterou obývala celá rodina. Odvod kouře mohl být volný, to znamená, že šel přímo do místnosti aodtud unikal netěsnostmi ve zdech astropu, nebo se odváděl dymníkem ve stropě pod střechu. Dým se tak stával všudypřítomným anemilým společníkem vesničanů. Vprůběhu 16.století však pronikly ina vesnici městské vlivy aubohatších sedláků se začalo topit ze síně. Místnost se tak zbavila štiplavého dýmu apříprava pokrmů se přesunula do vedlejší místnosti, nám již dobře známé černé kuchyně.

Ohniště bylo někdy spojeno specí, která mohla stát samostatně nebo byla umístěna mimo obydlí. Pece se zhotovovaly zrůzných materiálů. Celohliněné se stavěly tak, že se nejprve zhotovila proutěná či dřevěná konstrukce, na kterou se nanášel jíl. Mohly být také zkamene kladeného nasucho, nebo spojovaného jílem. Aby se zamezilo unikání kouře asním itepla, vyplňovaly se mezery keramickými střepy zrozbitého nádobí, případně se celý povrch omazal vrstvou jílu. Později se začaly stavět izpálených, nebo nevypalovaných cihel zvaných vepřovice. Uvenku budovaných pecí se mohlo využít terénního profilu, kdy se část stěn zahloubila do svahu aopatřila se stříškou, která je chránila před nepříznivými vlivy počasí. Vranějších dobách bychom ji vdomě nalezli přímo vobytné místnosti. Vprůběhu 14.a15.století, kdy se začala vbohatých měšťanských domácnostech vydělovat kuchyně jako samostatná místnost, přesunula se sem ipec atento trend se postupně začal prosazovat ivnejbohatších venkovských staveních. Nejčastěji ji budovali nad úrovní podlahy na vyvýšeném soklu, konstruovaném zroubených trámů, kde byl volný prostor vyplněn vrstvou hlíny akamení. Pece měly převážně kruhovou nebo oválnou základnu, zarcheologických nálezů jsou ale známy isčtvercovým půdorysem. Většinou byly situovány do rohu místnosti.

Prostor před pecí mohl být zaplněn popelovou jámou, místem, kam se vymetal popel akde se také rozdělával oheň, na kterém se vařilo. Přibližně od přelomu 14.a15.století se do nich začal zabudovávat kamnovec, nádoba na ohřev vody. Pece tak nesloužily pouze kpečení chleba, ale kromě toho, že plnily funkci otopnou avytápěly místnost, se vnich mohly vhrncích ohřívat pokrmy, péct masa apřípadně isušit ovoce. V15.století už převládaly pece umístěné uvnitř příbytku. Vzhledem kčasové náročnosti roztápění pece se chleba pekl jednou za čas na řadu dní dopředu. Kjeho přípravě hospodyně používala díži na zadělání těsta, sadu slaměných ošatek, ve kterých chlebové těsto kynulo, avelkou dřevěnou lopatu na vsazení těsta do pece. Obvykle se počet slaměných ošatek potřebných kvýrobě chleba pohyboval okolo 6až 8 kusů. Průměr ošatky byl zhruba 30 až 35 centimetrů aodpovídala mu velikost chleba. Kvásek na zadělání těsta si hospodyně uchovávaly zpředešlého pečení ve zvláštním hrnci, který musel být umístěn vchladnějším prostředí. Pro novou várku jej vždy obnovily tak, že jej azaschlé zbytky těsta seškrábaly zokrajů nádoby, přidaly vodu azahustily moukou. Nádobu pak postavily na teplé místo akvásek znovu vzešel.

Chudá hospodyně obvykle mívala kdispozici jen základní neglazované hrnce azásobnice, pánev, měchačky, dlabané díže, proutěné koše anůž. Každá rodina se snažila být co nejsoběstačnější, atak si kvedlačky, měchačky, jednoduché proutěné koše adíže vyráběli její členové sami. Pouze hliněné nádobí kupovali od hrnčířů anože od kovářů za peníze, které utržili za vypěstované produkty aprodaná hospodářská zvířata. Přípravné úkony, jako je zadělávání akrájení těsta, se prováděly na lavici nebo na zemi. Stůl byl totiž vyhrazen pouze pro podávání jídla aslavnostní chvíle.

12 Henischová Bridget Ann: Kuchár vstredoveku, s. 244

13 Čeněk Zíbrt: Staročeské umění kuchařské, 2012, s. 46

14 Henischová B. A.: Kuchár vstredoveku, s. 22

16 Tamtéž, s. 137

17 Zaoral Roman: Jídelníček vPraze ana Karlštejně na přelomu 14.a15.století, in: Historia naturalna jedzenia – Między antykiem a XIX wiekiem, Gdańsk 2012, s. 92

Table of Contents

Úvodem

KUCHAŘSKÉ KNIHY

Evropské kuchařské knihy

KUCHAŘ A JEHO KRÁLOVSTVÍ

Kuchyně na panovnických a šlechtických dvorech

Klášterní kuchyně

Měšťanské kuchyně

Kuchyně venkova a chudiny